Шели Такър
Сърцата полудяват

Превод от английски: Христина Симеонова, 1998

chitanka.info

Глава 1

Англия, 1741 г.

Слънцето бавно потъваше във вълните, докато на хоризонта остана само една кървавочервена ивица. Последните слънчеви лъчи изчезнаха и върху пиратския кораб падна тъмното покривало на мъглата.

Капитан Никълъс Броуган стоеше сам на квартердека. Беше се облегнал на парапета и нехаеше за студения есенен въздух. Изплю ямайската си пура в студените води на Северно море. Не откъсваше погледа си от брега. „Търпение“ — повтаряше си наум.

Повечето от жителите на малкото крайбрежно селце вече се бяха прибрали в къщите си. Беше избрал идеалното място. Беше изчакал идеалната нощ.

Погледна към небето, за да се увери за кой ли път, че през облаците не прониква лунна светлина. А в това отдалечено селце нямаше нито улични лампи, нито нощни стражи. Никой нямаше да му обърне внимание. Дори никой нямаше да го види.

Нямаше да му се наложи да чака дълго. Един час, а може би дори и по-малко. Хората сигурно вече се бяха събрали около домашните си огнища.

Можеше да си представи как мъжете поправят риболовните си мрежи, децата играят с малките си дървени лодки, а жените шият или четат на глас Библията.

Устата на Никълъс се изкриви в цинична усмивка. Толкова добри, боящи се от Бога хорица. Всички те бяха убедени, че доброто винаги ще възтържествува над злото и че Бог е милостив. Че греховете им някога ще бъдат опростени. Че в края на земния им път ги чака раят.

Той измести поглед към тъмните морски вълни. Представи си каква паника щеше да настъпи, ако селяните разберяха какво има на малката шхуна, закотвена толкова близо до подреденото им селце.

Но, разбира се, никой не би могъл и да подозира. Никой в цяла Англия не знаеше, че Никълъс Броуган — бичът на Атлантика, ужасът на Карибите, пиратът, който всеки богобоязлив англичанин ненавиждаше — се е завърнал.

Против волята си.

Вятърът непрекъснато сменяше посоката си — закърпените платна плющяха, ризата му се издуваше, черната му коса се развяваше. Сякаш бризът искаше да го издуха от този кораб, далеч от Англия и от опасността, която го очакваше.

Но той не можеше да се върне. Нямаше избор. Щеше да изчака още един час и после щеше да слезе на брега. За да наруши познатата заповед още веднъж.

Не убивай.

Някакъв звук зад него прекъсна мислите му — звук от тежки стъпки по стълбата откъм главната палуба.

— Вече можехме да сме на половината път за Бразилия. — Гласът, който прозвуча от тъмнината, беше дълбок, със силен акцент от Златния бряг. — Или за Тортуга. Или пък да пируваме в някой публичен дом в Испания. Хващам се на бас, че онези закръглени малки близначки все още ни споменават с добро…

— Млъкни, Ману! — Никълъс отново се загледа в брега. — Не желая да прекарам остатъка от живота си в бягане. Ако намерението ми беше такова, нямаше да полагам толкова усилия да се скрия първия път.

Кормчията изрече през зъби някакво проклятие и се облегна до него на парапета, предлагайки му бутилката ром, която носеше.

— В такъв случай е безсмислено отново да ти казвам, че този план е истинска лудост.

— Беше безсмислено и последните петдесет пъти, в които ми го каза — Никълъс раздразнено отблъсна бутилката. — Нямаш причина да смяташ, че сега ще има някаква полза. Рискът въобще не е толкова голям, колкото си мислиш.

— О, не. Разбира се, че не. Ти почти нямаш врагове в Англия. Само цялата Кралска флота, всеки съдия, часовой и стражар в тази държава, всеки авантюрист, готов да прибере наградата от десет хиляди лири за главата ти, и разни други приятелски настроени личности със стари сметки за уреждане. Ти си в пълна безопасност тук.

Никълъс му хвърли един страшен поглед, но нощта беше толкова тъмна, че почти не можеха да се видят един друг. Въпреки че едва различаваше ъгловатите черти на лицето на африканеца, той долавяше искрената тревога в гласа му. Никълъс поклати глава. Дори след дванайсет години още не беше свикнал с това — някой да се тревожи за него. Някой да го смята за свой приятел.

Никълъс Броуган не смяташе никого за свой приятел. Той не се доверяваше на никого.

Никога не беше го правил. И никога нямаше да го направи.

— Човекът, известен като саможивия мистър Джеймс, е в пълна безопасност тук — настояваше Никълъс. — Аз съм един обикновен колонист, просто един плантатор от Южна Каролина. Властите нямат никаква причина да ме закачат, дори да ме забелязват. Не съм нарушил нито един от законите на Негово величество. Не съм откраднал дори един шилинг. Не съм обезпокоил никого…

— Нищо по-лошо от това да пресечеш неправилно улицата в неделя — ухили се Ману.

Никълъс се намръщи.

— Пиратът, известен като Никълъс Броуган, намери ужасния си край преди шест години — каза равно той, като разсеяно потриваше брадата си, която скриваше един стар белег на брадичката му. — Той е мъртъв и погребан.

— И всеки в Англия вярва в това. Освен един човек. — Ману направи жест с бутилката в ръка. — Някой на този огромен остров знае, че си още жив.

Никълъс стисна зъби, за да потисне гнева и раздразнението, които го обхванаха. През последните шест години единственото нещо, което бе искал, беше да намери спокойствие и да го оставят на мира.

Но изглежда никога нямаше да може да го постигне.

Ману беше казал самата истина — някой знаеше, че Никълъс Броуган е жив и живее в Южна Каролина. Преди месец по пощата пристигна анонимно писмо.

Изнудвачът твърдеше, че има доказателство, което ще предаде на властите, ако Никълъс не му изпрати петнайсет хиляди лири в една кръчма в Йорк до Архангеловден, двайсет и девети септември.

Това беше кралски откуп. Или поне пиратски откуп.

А Никълъс нямаше толкова пари.

Този изнудвач явно вярваше на старите приказки за безскрупулния пират, известен като Сър Никълъс, който се къпе в злато и диаманти и има заровени съкровища на няколко острова.

Никълъс се намръщи. Ужасно беше да имаш такава репутация.

Истината беше, че както повечето пирати, той харчеше откраднатото почти толкова бързо, колкото го крадеше. Истината беше, че четиринайсет години кръстосваше моретата със сърце, изпълнено със злоба, без да мисли за бъдещето.

До онзи ден през 1735 година.

Досега само двама души знаеха, че е оцелял: Ману, който тогава го измъкна от горящия кораб, и Кларис, негова бивша любовница, която се грижеше за него, докато оздравя достатъчно, за да напусне Англия.

Ману прекъсна мислите му.

— Всеки би могъл да изпрати това писмо, капитане. Всеки. Кларис може да е станала непредпазлива след толкова години и някак да е издала тайната. Или… — Той отпи голяма глътка ром. — Може би тя те изнудва.

— Да — бавно се обади Никълъс, — помислих и за тази възможност. Но Кларис знае, че нямам толкова пари. А ако е искала да ме унищожи, имаше на разположение шест години. Защо да чака досега?

— Наистина няма смисъл — съгласи се Ману, — но от друга страна…

Никълъс се намръщи. Ако прибави и обидените жени към списъка, броят на хората, които биха искали да видят главата му забучена на кол, сигурно щеше да се удвои.

— Капитане — настояваше Ману, — цялата работа е в това, че не знаеш с кого или с какво си имаш работа, че нямаш никакви приятели, към които да се обърнеш за помощ, но затова пък имаш няколко дузини врагове, които желаят смъртта ти повече от всичко друго на света.

— Всичко това няма абсолютно никакво значение — изръмжа Никълъс. — Който и да е изнудвачът, не мога да платя. А не искам алчното копеле да издрънка всичко на властите. Така ми остава само една възможност. — Устните му се разтегнаха в крива усмивка. — Освен това е твърде късно да се откажа, след като пакетът вече е на път.

Беше го изпратил по пощата точно преди да напусне Южна Каролина — пакет, адресиран точно както се искаше в писмото, но който не съдържаше петнайсет хиляди лири, а само празни листове хартия.

Беше дал пакета на една от бригантините, които бавно обикаляха американския бряг, за да събират пощата. Беше сигурен, че няма да стигне до Йорк поне още две седмици. Точно преди Архангеловден. Всичко щеше да изглежда точно както трябва — с марките от Южна Каролина върху пакета.

А той щеше да бъде в кръчмата дълго преди пристигането на пакета, за да види кой ще дойде да го прибере.

— Да, капитане, вярно е, че си планирал всичко много внимателно — съгласи се Ману. — Ще имаш предостатъчно време, преди изнудвачът да дойде и да осъществи заплахата си. Но ако нещо се обърка и той не получи никакво известие от теб преди Архангеловден.

— О, няма начин да не получи известие от мен — мрачно каза Никълъс. — Няма начин.

Ману замълча, сякаш се опитваше да измисли още някаква причина капитанът да не направи това, което си беше наумил. Африканецът притежаваше удивителната способност да се сражава с думи почти толкова добре, колкото го правеше с пистолет или със сабя.

— Знаеш ли, капитане, никога не съм предполагал, че ще стигнем чак дотук. Бях сигурен, че нашата стара черупка ще потъне, преди да сме навлезли и миля навътре в морето. — Той се ухили. — Но изглежда, тя е в по-добра форма и от двама ни.

Никълъс не се засмя.

Ману въздъхна тежко.

— Направи ми една услуга. — Той остави бутилката на земята и Никълъс чу как изважда нещо от джоба на сакото си. — Вземи това със себе си.

Никълъс не виждаше предмета, но знаеше за какво става дума.

— Не ми трябва.

— Човек никога не знае. По-добре в безопасност, отколкото…

— Не го искам.

Гласът на Ману стана съвсем сериозен.

— Не ти ли е минавало през ума, че този изнудвач може би иска кожата ти, а не парите ти? Може би е изпратил това писмо, надявайки се, че ще дойдеш тук. Може би отиваш право в ръцете му. Какво те кара да мислиш, че можеш да дойдеш в Англия, да хванеш копелето и да се измъкнеш, без да се чуе дори един изстрел?

Никълъс преглътна и стисна юмруците си. Вътрешностите му се бяха свили на топка. Започна да трепери и се надяваше, че Ману не забелязва.

Кормчията продължи с равен тон:

— Достатъчно си убивал, знам това. Бях там. Но не можеш да слезеш на брега без оръжие…

Никълъс все още не беше в състояние да говори и почти не чу останалото. Да, Ману беше там. Но той не видя всичко. Той не знаеше.

Не знаеше какво направи Никълъс, за да си отмъсти. Само Никълъс знаеше истината и никога не беше споменавал нищо затова.

Той стисна парапета толкова силно, че пръстите го заболяха. Опитваше се да спре да трепери, бореше се със спомена.

Лицата. Гласовете. Кръвта.

И звука от пистолетния изстрел, който сложи край на пиратската му кариера.

Този звук все още го преследваше в кошмарите му. По-силен от рева на бурята, която вилнееше в онзи ужасен ден, по-страшен от светкавицата, която удари главната мачта, сякаш сам Господ се опитваше да го спре.

Но никаква сила — нито небесна, нито земна — не беше в състояние да го спре онзи ден. Дори не го беше грижа, че след сблъсъка с военния кораб на капитан Елдридж собственият му кораб гореше под краката му.

Хората на Елдридж бяха на кораба му — някои се биеха с пиратите, други просто се опитваха да спасят кожата си — но така или иначе всички знаеха, че ще умрат заедно. Нищо не можеше да ги спаси от пожара на кораба или един от друг.

Докато си проправяше път със сабята към Елдридж, единствената мисъл на Никълъс беше това копеле да умре заедно с него. Но моряците от вражеския кораб се скупчиха около капитана си, за да го защитят. В безсилната си ярост Никълъс прободе един от мъжете, взе пистолета му и стреля към следващата синя униформа, която видя.

Твърде късно разбра, че това беше просто едно момче.

Един прислужник. На десет или дванайсет години. Твърде млад, за да прави разлика между смелост и глупост.

В този момент Никълъс почувства ледения дъжд върху лицето си. Като плесница от отвъдното.

Неописуем ужас го скова, когато се взря в очите на момчето, докато то падаше. В невинния му поглед видя себе си на същата възраст. За първи път ясно осъзна в какво се е превърнал. Докъде беше стигнал в търсенето на отмъщение.

Беше станал едно бездушно животно.

В лицето на момчето видя и други лица. Твърде много лица. Толкова много съдби, прекъснати от неговата ръка. Толкова много кръв, пролята през тези четиринайсет години.

Секунда по-късно експлозия затъмни света.

След няколко дни се събуди в дома на Кларис в Лондон. Оказа се, че всички вестници са пълни с истории за заслужения му ужасен край. Адмиралтейството оплакваше загубата на смелия капитан Елдридж и бе обявило омразния Никълъс Броуган за мъртъв. И двамата бяха навеки погребани в морето. Наградата за главата му така и не беше платена.

Веднага щом оздравя достатъчно, за да може да става от леглото, Никълъс избяга от страната и остави всичко зад себе си. Пиратството. Англия. Всичко.

Дори пистолетите. Особено пистолетите. Не беше ги докосвал от шест години.

Не искаше отново да развързва животното в себе си.

— … да се вслушаш в разума — казваше Ману — и просто да вземеш проклетото нещо…

— Ману, за целта, която съм си поставил, имам нужда само от сабя — бавно каза Никълъс — и вече имам няколко За какво ми е пистолет? Аз съм само един обикновен плантатор, който пътува за Йорк по работа. Никой няма да ме безпокои. — Той се насили да се усмихне и прокара пръсти през посивялата на слепоочията коса. — И кой, по дяволите, би могъл да ме разкрие? Повечето от хората, които ме познават достатъчно добре, за да ме разпознаят, са мъртви — Фалкънър потъна заедно с кораба си, Спиърс бе застрелян от собствения си екипаж, Блейк бе убит от французите, Дейвисън беше екзекутиран…

— Точно така ще свършиш и ти, ако те хванат — прекъсна го Ману. — Ако някой — който и да е — се досети кой си всъщност, ще те обесят, преди да успееш да преброиш до десет.

— Няма да ме хванат. — По лицето на Никълъс премина сянка от известната му преди сардонична усмивка. После отново се загледа в смълчаното селце на брега и тихо повтори: — Няма да ме хванат.

Глава 2

Несигурният пламък на фенера придаваше червен отблясък на железните решетки на килията му.

Никълъс затвори очи и изстена. Остана за момент така — легнал на пода на една страна, наслаждавайки се на облекчението, което носеше студенината на камъка върху пламналата му буза. Искаше му се отново да потъне в тъмната пропаст на безсъзнанието, но болката не му позволяваше. Болката, която пулсираше в слепоочията му, в челюстта му, в стомаха му — навсякъде. Познаваше острия, металически вкус на езика си — кръв Неговата собствена.

Отвсякъде се чуваха звуци на отчаяние. Стоновете и риданията не оставяха никакво място за съмнение къде се намираше. Той се закашля и потрепери.

Първокласна работа, Броуган. В Англия си от по-малко от едно денонощие и вече се озова в затвора.

За нещо, което дори не си извършил.

Понечи да се изсмее на иронията в тази ситуация, но силната болка в натъртените ребра не му позволи дори да си поеме въздух.

Той изскърца със зъби и опипа с една ръка тялото си, за да разбере какви са пораженията. Ребрата му като че ли не бяха счупени. Лявото му око беше толкова подуто, че почти се беше затворило. Долната му устна сякаш беше станала два пъти по-дебела. А на дясната му буза, под гъстата набола брада, имаше дълбока рана, която все още кървеше. Раздвижи внимателно челюстта си и с изненада откри, че не е счупена. Нямаше никакви сериозни наранявания — щеше да оздравее.

Ако останеше жив достатъчно дълго.

Остави ръката си да падне на камъка. Лежеше със затворени очи и проклинаше през зъби. Проклинаше себе си. Проклинаше глупавите местни стражари, които го нападнаха в тъмнината, обърквайки го с някакъв местен разбойник, когото търсеха от седмици.

Но преди всичко проклинаше Бог, който го беше изоставил. Отново.

Претърколи се бавно и легна по гръб. Отвори очи — или поне дясното си око — и се загледа в железните решетки над главата си. Зрението му бавно се приспособи към мъждивата светлина. Видя, че неговата килия се намира в средата на ред от килии, всичките изцяло от железни решетки, включително таваните, които не бяха по-високи от 1,80 м. Дори не би могъл да се изправи свободно.

Стомахът му внезапно се сви в болезнена буца. Местните служители на закона може и да не бяха способни да разпознаят заподозрения в безлунна нощ… но затворът им беше сигурен. Съвсем сигурен.

Опита се да се пребори с безпокойството, което се надигаше в него. Беше оцелявал в ситуации, по-лоши от тази. Много по-лоши.

Но в момента не можеше да си спомни нито една.

Затвори очи и бавно си пое въздух, повтаряйки си, че не го заплашва непосредствена опасност. Те не знаеха истинската му самоличност. Нямаха никаква причина да го подозират.

Но в отдалечени селца като това дори обвинените в дребни престъпления трябва да чакат да дойде съдия-изпълнителят, за да разгледа случаите им. А съдия-изпълнителят идваше от Лондон само два пъти в годината — през лятото и през зимата.

Което означаваше, че негово благородие нямаше да дойде по-рано от няколко месеца.

Доста след Архангеловден.

Никълъс притисна длани към пода и успя да седне, като стискаше зъби, за да не изстене високо. Натъртените ребра го боляха, подутото му око пулсираше и болката му пречеше да мисли. Но, по дяволите, трябваше да намери начин да избяга!

Извърна глава и видя, че задната стена на килията не е от решетки, а от дърво. Протегна един крак и я ритна. Дървото беше солидно — дебело поне една педя. От тук също не можеше да избяга.

Намръщи се и отново се облегна на решетките зад гърба си. Изтри кръвта от лицето си и разгледа по-внимателно обстановката. Затворът беше почти празен. Най-близкият му съсед беше през две килии. Човекът лежеше на пода, подсмърчаше и разказваше обърканата история на мизерния си живот на всеки, който бе готов да го слуша.

Никълъс извърна поглед. Застоялият въздух в затвора правеше дишането трудно, но освен киселата миризма на пот и страх, той усети и друга — на коне. Изглежда този затвор някога е бил обор. Горещината само увеличаваше…

Застоялият въздух. Не можеше да диша. Тъмнина. Тела, притиснати едно в друго. Татко! Защо убихте баща ми? Лейтенантът с димящ пистолет в ръката. Някой плаче. Едно сираче. Плаче. Моли се. „Моля ви, недейте! Не! Моля ви! Недейте…“

Писък. Болка. Миризма на горяща плът…

Никълъс разтърси глава и премига няколко пъти. Ярките, нежелани спомени го изненадаха. Подпря ръка на пода, по лицето му се стичаше пот. Раната на бузата му започна да щипе и бързо го върна в действителността.

Беше на трийсет и осем години, не на десет.

Намираше се в един провинциален затвор, а не в Кралската флота.

Исусе! Беше смятал, че тези спомени отдавна са погребани. Изтрити. Заличени от кръвта и отмъщението.

Почти без да се замисля, той докосна гърдите си. Ризата му беше закопчана догоре. Следите бяха скрити. Както винаги.

Дишаше тежко. Насили се да не обръща внимание на звуците и вонята около себе си. Да не обръща внимание на болката вътре в себе си. Насили се да съсредоточи мислите върху положението си.

Пръстите му се сключиха около една от железните решетки, които го заобикаляха.

Да избяга.

Би било твърде подходящо, твърде иронично кариерата му да завърши по този начин, защото точно така започна преди двайсет и осем години.

В деня, в който обърна гръб на Господ.

Затвори очи. Може би това беше божественото отмъщение, което очакваше от толкова време. Може би това беше пръстът на съдбата — че се намира тук, че го вземат за един обикновен разбойник, един безименен затворник в село… по дяволите, дори не знаеше името на това проклето място.

Безименен затворник в безименно село, очакващ бесилката за престъпление, което дори не беше извършил. Заслужен край на един престъпен живот.

Съдба.

Отхвърли тази мисъл почти в същия момент, в който тя се появи в главата му. Отвори здравото си око и се загледа предизвикателно в тавана. Не вярваше в съдбата.

Ако имаше някой, виновен за сегашното му положение, то това беше самият той. Кокалчетата на дясната му ръка все още го боляха. Беше успял да нанесе няколко сериозни удара с юмрук, както и със сабята си, преди четиримата мъже да го съборят на земята.

Ако не се беше съпротивлявал, ако беше отговорил на въпросите им почтително, сигурно щяха да го пуснат.

Но старите навици трудно се изкореняват. Когато е поставен натясно, Никълъс Броуган се бие. Инстинктивно. Яростно.

Бездушното животно беше отвързано.

Беше си мислил, че може да се контролира. Че може да се промени. Явно вече беше твърде късно — дългите години, изпълнени с кръв и насилие, го бяха превърнали в това, което бе. И такъв щеше да си остане завинаги.

Твърде късно. Тези две думи сякаш бележеха целия му живот.

От най-отдалечения край на дългото тъмно помещение се чу дрънчене на вериги и скърцане на стари панти. Вратата се отвори. Върху каменния под заблестя ивица светлина. Влезе някакъв мъж с фенер. На пояса му висеше връзка ключове.

Без да обръща внимание на молбите, проклятията и протегнатите към него ръце, той бавно тръгна покрай дългата редица килии, отправяйки се към Никълъс.

Той беше готов да се изправи, но реши, че ще е по-добре, ако създаде впечатление, че е толкова ранен, че не може да представлява никаква заплаха. Остана на мястото си, облегнат на решетките… готов да се възползва от всяка възможност, която би могла да се появи.

Още преди човекът да се приближи, Никълъс разбра, че той не е от стражарите, които го заловиха. Вървеше с олюляваща се походка и пуфтеше от усилието да движи огромното си тяло. Това беше или тъмничарят, или съдия-изпълнителят, който идваше, за да го разпита.

Силно се съмняваше в последното — провинциалните съдии обикновено бяха надути аристократи, които се облагодетелстваха от задълженията си спрямо короната, докато пренебрегваха действителната си работа.

Вместо да цапат белите си ръце, те обикновено наемаха други хора, които да изпълняват задълженията им: тъмничари — да се грижат за местните затвори, стражари — да събират доказателства, да изслушват свидетелите, да арестуват и да разпитват заподозрените.

Някои от тях бяха почтени хора. Други, като тези, на които попадна снощи, бяха по-лоши и от престъпниците, които арестуваха. Брутални разбойници, които повече се интересуваха от подкупи и награди, отколкото от истината и справедливостта.

— Радвам се да видя, че си дошъл в съзнание, приятел — гърлено каза човекът, когато най-после спря пред килията на Никълъс. — Донесох ти вечерята. — Той остави на земята една метална паница.

Това очевидно беше тъмничарят.

— Не съм гладен — обади се тихо Никълъс, опитвайки се да звучи като онеправдан невинен гражданин. — Искам да говоря със съдията.

— Да се оплачеш, така ли? — Тъмничарят го изгледа кръвнишки. — Имаш късмет, че не те обесихме веднага, след като почти извади вътрешностите на Тибс. — Той сложи фенера на земята.

Всичките мускули на Никълъс се напрегнаха. Паницата с храната беше твърде голяма, за да мине през решетките.

— Откъде можех да зная, че те представляват закона? — Той притисна ръка към натъртените си ребра и се намръщи пресилено. — Просто минавах през това ваше прекрасно селце и когато спрях, за да си наема кон…

— Да си откраднеш кон е по-вероятно.

— Да си наема кон. Изведнъж четирима юначаги се нахвърлиха върху мен. Беше много тъмно. Помислих си, че са разбойници. Просто се защитавах.

— Те са те следили повече от половин час, приятел. Ако си толкова невинен, защо си се промъквал така по пътищата след полунощ?

— Както казах и на тях, просто минавах през селото.

— По работа. Един плантатор от колониите, който просто минава оттук по работа. — Тъмничарят поклати глава с недоверие и тлъстините под брадичката му се разлюляха. — Не се биеш като плантатор, приятел.

Никълъс стисна зъби, за да не изпсува, отново проклинайки се, че започна да се бие, вместо да остане спокоен и разумен.

За нещастие, изглежда, че старите пирати, както и старите кучета, не могат да се научат на нови номера.

— Няма нужда да се виждаш със съдията — продължи тъмничарят. Все още не беше извадил ключовете си. — Отговаряш на описанието на престъпника, който търсят от повече от месец. Има много тлъста награда за главата ти. Петдесет лири.

— Наистина ли? — попита Никълъс и едната му вежда подскочи нагоре. Иронията в гласа му убягна на тъмничаря. — Цели петдесет лири?

— Точно така. Повече отколкото всеки от нас изкарва за две години, дори и след като ги разделим на четири. — Вместо да отвори вратата на килията, той извади нещо от паницата. — Освен това имаме свидетел, който се кълне, че ти си бил този, който се е измъкнал с плячката от дома на лорд Алстън миналия месец.

— Свидетел? — учуди се Никълъс. — Какъв свидетел?

— Самият Тибс.

Никълъс изпсува. Раненият стражар очевидно беше толкова побеснял, че щеше да каже каквото и да е, само да го види на бесилката.

Тъмничарят промуши храната през решетките — овнешка плешка, комат хляб и една висока кана, пълна с някаква течност. Никълъс ги пое едно по едно. Раздразнението му нарастваше при мисълта, че вратата няма да бъде отворена.

Тъмничарят нямаше намерение да остави да му се изплъзнат петдесетте лири.

Не можеше да му даде и подкуп — бяха му взели всичките пари, когато го арестуваха. Както и оръжието, което носеше.

Шансът да стигне до Йорк преди Архангеловден намаляваше с всяка изминала минута.

— Сбъркали сте човека — отново опита той. — Съдията няма да ви даде и шилинг за мен. Защото няма да успеете да докажете нищо.

— О, ще докажем всичко, приятел. — Тонът му ясно показваше, че могат да докажат всичко, което поискат, както са правили винаги досега. — И освен това няма да чакаме съдията.

По гърба на Никълъс отново полазиха тръпките на лошото предчувствие.

— Какво трябва да означава това?

— Означава, че тези тук — той махна с дебелата си ръка към шестте други затворници — могат да чакат до януари, когато обикновено идва съдията. Но не и ти, приятел. Ти си твърде ценен. Теб ще те отведем веднага, за да получим парите възможно най-скоро.

Никълъс изпита чувството, че сърцето му ще изхвръкне през натъртените му ребра.

— Къде ще ме отведете?

— В Лондон. — Тъмничарят кимна и на лицето му се изписа алчна усмивка.

Никълъс се втренчи в него безмълвен, поразен от този нов удар на съдбата. С него беше свършено. Лондон. Не просто в Лондон, а в лондонския съд, пълен със служители на закона, които го търсят от толкова години. Само ако някой от тях го познаеше…

Щяха да го предадат в Адмиралтейството и там да го обесят за назидание на всички, които биха се изкушили да поемат, заради лесна плячка, пътя на пиратството.

Или пък щяха да платят за главата му петдесет лири и да го обесят като обикновен разбойник.

И в двата случая ставаше безсмислено да се тревожи повече за Архангеловден.

Щеше да е мъртъв, преди той да е настъпил.

— Ако можеш да докажеш, че си невинен, няма за какво да се притесняваш — съдията ще те пусне. — Тъмничарят се облегна на решетките със сурово изражение. — Но не мисля, че си невинен, приятел. И не мисля, че той ще те пусне.

„Не е вероятно“ — помисли си Никълъс. Въобще не е вероятно. През стиснатите му зъби успя да излезе само една дума:

— Кога?

— Момчетата ще дойдат да те вземат утре на зазоряване. — Човекът взе празната паница и фенера. — Изяж всичко, приятел. — Той кимна към храната, която Никълъс бе оставил настрана. — Това може да е последното ти ядене.

Той се обърна и бавно се заклатушка към изхода.

Никълъс постоя неподвижен известно време, след като вратата се затвори със зловещо скърцане.

Той се взираше в тъмнината. Един образ, втълпяван му в детството, се промъкна в съзнанието му.

Адът.

Той отдавна беше спрял да вярва в много неща, но все още вярваше в ада. Не се и съмняваше, че ще гори в пъкъла цяла вечност, и нямаше никакво желание да ускорява пристигането си там дори и с един ден.

Някъде дълбоко вътре в него се събуди старото лукавство, отдавна забравено. Започна усилено да мисли. Нямаше да позволи да попадне в ръцете на Кралската флота.

Нямаше да се остави да му причинят това, което причиниха на баща му.

Не, по дяволите, нямаше да позволи това да се случи. Щеше да избяга. Някъде по пътя оттук за Лондон, кълнеше се, щеше да избяга.

Половин час по-късно, останалите затворници се бяха умълчали и фенерите бяха почти догорели. Никълъс съсредоточи вниманието си върху вечерята. Облегна се на решетките на килията си и започна бавно да дъвче, като внимаваше да не нарани подутата си устна. Трябваше да запази силите си, а храната беше сравнително добра — овнешкото не беше препечено, хлябът бе доста пресен, а водата в каната беше студена. Не беше толкова лошо да те арестуват в провинцията.

Отхапа си солидно парче от месото и отново се замисли. След като ще карат само него в Лондон, по-вероятно е да пътуват на коне или пеша, отколкото с каруца.

Това поне му даваше малко основание да се надява. Може би щеше да има възможност да избяга.

Изпи водата и притисна студената глинена кана към нараненото си лице с измъчена въздишка. Все още имаше някаква възможност да оцелее. Не кой знае каква, но все пак някаква.

Може би все пак Господ не го беше изоставил съвсем.

Някаква суматоха пред вратата го накара да се поизправи и да остави каната настрани. Не беше възможно вече да се е съмнало.

Веднага щом вратата се отвори, той разбра, че стражарите не идват за него. Водеха друг затворник, който риташе, блъскаше и се бореше с двамата, които се опитваха да го усмирят.

— Побързай, Бикфорд — извика един от мъжете.

— Пуснете ме, кретени такива!

Думите бяха придружени от такива проклятия, които биха могли да накарат да се засрами и най-закоравелият пират.

Проклятия, които звучаха още по-ужасно, тъй като гласът, който ги произнасяше, беше женски.

Обитателите на затвора бързо се разбудиха и започнаха да подсвиркват и да подвикват.

— Доведете я тук, приятели!

— Дай им да се разберат, миси!

Проклинайки, стражарите я повлякоха по пътеката между килиите. Тъмничарят се клатушкаше отзад, дрънчейки с връзката ключове на кръста си.

— О! — извика един от мъжете. — Тя ме ухапа! Бикфорд!

— Дръж я, Суинтън, дръж я — обади се Бикфорд. — Много е тъмно, а килиите не са номерирани. Трябва да намеря някоя празна…

— Пуснете ме! — извика жената и зарита с крака. — Слабоумни, ненормални глупаци, пуснете ме!

Другият стражар също извика, защото момичето го ритна по кокалчето.

— Просто отвори една килия, Бикфорд! Която и да е.

— При мен има достатъчно място — предложи един затворник.

Никълъс си мълчеше. Вече можеше да я разгледа по-добре на светлината на фенерите — въпреки че се виждаше само един водопад от руса коса, бледожълта рокля и блестящи бели зъби.

Първият стражар — Суинтън — отново извика, когато тези малки остри перли се забиха в плътта му.

— По дяволите! Бикфорд!

Тъмничарят триумфално вдигна един ключ на светлината.

— Ето го.

Той мина покрай тях и отключи една празна килия. Точно до тази на Никълъс.

— Чакайте малко — опита се да протестира той. — Не можете ли да я сложите някъде другаде?

— Съжалявам, приятел — изръмжа Бикфорд и отвори вратата. — Ще си в пълна безопасност с тези решетки между вас.

Суинтън изръмжа от болка, когато лакътят на момичето се заби в корема му.

— Просто се пази от зъбите й — посъветва го другият стражар, докато се опитваше да я хване за ръката, без да пострадат очите му.

Повлякоха я към отворената килия, но момичето правеше последни отчаяни усилия да се освободи — дърпаше се и извиваше тялото си.

На Суинтън явно му дойде до гуша.

— Слушай, миси, мисля, че това ми стига!

Удари й една плесница и тя се залепи за решетките. Преди да успее да се осъзнае, той се притисна към нея, усука косата й около ръката си и силно я дръпна. Лицето му се зачерви и блестящите му очи се взряха в нейните. С другата ръка хвана брадичката й. Стискаше я толкова силно, че Никълъс можеше да види отпечатъците от пръстите му върху меката плът. Очите й се разшириха и тя се задъха от ужас.

— Трябва да се научите да се държите малко по-любезно, ваше благородие — каза Суинтън. Тонът му беше неприятен. — Може би щяхме да те съжалим, ако беше поне малко… любезна.

Цветът напусна лицето й, като се изключат яркочервените петна около мръсните пръсти на стражаря. Другата му ръка хвана гърдите й.

Затворниците започнаха да го окуражават.

— Точно това е начинът да укротиш една жена!

— Дай да я погледна!

— Остави малко и за мен, приятел!

Никълъс погледна настрани. После се обърна с гръб. Не помагай на никого, не вярвай на никого, не обичай никого. Това беше основно правило в живота му. Правило, което му бе помогнало да оцелее през последните двайсет и осем години.

Момичето изпъшка сподавено.

Никълъс се втренчи упорито в задната стена на килията си. Не се и опита да си представи какво й прави Суинтън. Не го интересуваше.

— Ето така, миси — изръмжа стражарят. — Дай ми една целувка. Може би пък ще предам някоя добра дума за теб на съд…

Суинтън не успя да довърши изречението си.

Никълъс се обърна навреме, за да види как коляното й нанесе удар, който накара Суинтън да изстене, а Никълъс да трепне. Последва един бърз ритник в същото уязвимо място.

Суинтън се строполи по гръб, стенейки като в предсмъртна агония, под дружния смях на колегите си и дюдюканията на затворниците.

В очите на момичето блестеше ярост.

— Предай това на съдията, ти, мръсна слуз такава!

Преди другите двама да се съвземат достатъчно, за да натикат момичето в празната килия, Суинтън се изправи на крака.

— Ти, малка кучко!

Удари я силно през лицето с опакото на ръката си. Тя изпищя и главата й се отметна настрани. Загуби равновесие и се олюля.

Суинтън я хвана, но Бикфорд го отблъсна настрана, преди да й е причинил още нещо.

— Хайде, Суинтън, това ти беше достатъчно за тази вечер.

Той я блъсна в килията, затвори вратата, бързо я заключи и въздъхна с облекчение.

— Нейно благородие просто не харесва красивото ти лице — обади се един от другите стражари, които все още се смееха.

— Ела, момче — Бикфорд тръгна към изхода. — Утре ще трябва да ставаш рано.

Още едно проклятие и Суинтън се обърна и бавно последва останалите към изхода. Куцаше.

Трясна вратата след себе си и Никълъс чу отново дрънченето на ключовете.

Тъй като забавлението свърши, останалите затворници отново налягаха. Някой зашепна молитви, друг започна да стене, но постепенно всичко заглъхна.

Никълъс обърна поглед към новата си съседка.

Момичето лежеше неподвижно. Дишането й беше равно, но слабо. Може би беше лошо ударена.

Но и сам не знаеше защо беше сигурен, че не е така.

Облегна се на решетките, които разделяха неговата от нейната килия и я погледна.

Беше млада — не повече от двайсет и две — двайсет и три годишна. Кожата на лицето й беше безукорна. Носът й беше малък и прав, съвсем леко чип. Върху високите скули хвърляха сенки гъсти тъмни мигли. Това беше лице на аристократка. Лице, което би трябвало да се носи в скъп златен медальон до сърцето на някой млад лорд.

Никълъс се намръщи. Трябваше да мисли как да избяга, а не да съзерцава съкилийничката си.

Взе отново агнешката плешка и си отхапа едно парче.

— Вече можеш да станеш — каза той с пълна уста. — Отидоха си.

Тя изведнъж спря да диша.

След известно време отвори едното си око и хвърли предпазлив поглед към вратата. После отвори и другото и погледна към него.

— Как разбра, че се преструвам?

— И друг път съм виждал припаднали жени — каза той подигравателно. — Човек се научава да различава истинския припадък от изкусната имитация.

Тя седна, докосна ожулената си буза и примига към него, сякаш чак сега зрението й свикваше с полумрака. Очите й се разшириха, когато погледът й обходи окървавеното му лице и широките рамене.

После тя бързо се премести в другия край на килията си, колкото е възможно по-далеч от него. Което не беше кой знае колко далеч. Облегна се на металните решетки и остана така безмълвна, втренчена в него, сякаш беше някакво опасно животно в зоологическа градина.

Изражението й го накара да се почувства толкова груб и страшен, колкото сигурно изглеждаше. В погледа й имаше страх и още нещо… някакво презрение, високомерие, което и преди беше виждал в очите на знатните дами.

Това изражение винаги го беше дразнило.

И го накара още по-нахално да се втренчи в нея. Погледът му бавно обходи тялото й, сякаш очите му я разсъбличаха.

Свали наум лимоненожълтата копринена рокля от раменете й и се наслади на прекрасната извивка на шията й… на сладката женска плът, която почти преливаше над дантеленото деколте… на тънката й талия. Полите на роклята й се бяха усукани около краката й. Дълги, дълги крака, като на жребче.

Бавно вдигна погледа си и го задържа върху женствената извивка на хълбоците й. Можеше да си представи зрелите, сочни извивки, скрити под коприната. Извивки, които идеално пасваха в мъжките ръце. Неговите ръце.

Кожа с цвят на мед, руса коса… сякаш от злато. Блестеше като съкровище, откраднато от испански галеон.

А пиратът в него не можеше да устои на златото.

Усети приятна напрегнатост в слабините си, дишането му се учести само като я гледаше, представяйки си как краката й се сключват около хълбоците му.

Сякаш прочела мислите му, тя бързо оправи полите си и промърмори някакво проклятие.

Той вдигна очи и погледите им се срещнаха. Беше достатъчно близо, за да види цвета на очите й, които блестяха предизвикателно в светлината на фенерите.

Злато. Тя имаше златни очи — светъл, прозрачен кехлибар с точици от чисто злато около зеницата.

Очите му забелязаха още нещо златно — нещо блещукаше на късата избеляла панделка, прикрепена към деколтето й. Медальон със странна форма. Беше продълговат и приличаше на буренце. Тя се задъха, стисна го в юмрук и го притисна към себе си. Сякаш да го запази от него.

Или защото той притежаваше някаква сила която я закриляше.

Той се чудеше как, по дяволите, момиче като това тук се беше озовало в затвора. И откъде беше научила тези пиперливи думи и уличните номера, които демонстрира преди малко.

Едно беше сигурно — ако той въобще разбираше нещо от жени — а той разбираше — тази беше една от най-красивите, които някога бе виждал.

— За какво те арестуваха? Сигурно си крала сладкиши на някой прием?

— Какво ти влиза в работата? — Леденият й тон отговаряше на презрението в очите й.

Той забеляза, че погледът й често се мести към вечерята му. Очевидно беше гладна.

Облегна се удобно на решетките и загриза отново овнешката плешка, като звучно облизваше пръстите си.

— Просто се опитвах да завържа приятелски разговор — обади се най-накрая и захвърли кокала настрана.

Той определено не се опитваше да завърже приятелски разговор. Ако беше някоя джебчийка, въобще не го беше грижа дали щеше да изгние тук, докато чака съдия-изпълнителя.

Но ако обвиненията срещу нея са сериозни и наградата — достатъчно висока, може би утре тя също щеше да тръгне за Лондон. С него. Което означаваше, че щяха да тръгнат с каруца или карета.

Накратко, тя би могла да му причини неприятности. А още неприятности беше последното нещо, от което имаше нужда в момента.

— Приятелски разговор? — Тя повдигна едната си вежда. — Въобще не съм приятелски настроена. — Продължаваше да стиска медальона в ръката си и добави тихо: — Особено към такива като теб.

Натика панделката и прикрепеното към нея бижу обратно в деколтето си и започна да изучава обстановката точно както и той бе направил преди известно време. Изправи се, изтупа праха от роклята си и разгледа ключалката на вратата на килията, а после и дървената стена отзад.

— Няма смисъл — посъветва я той. — Заключени сме здраво. Може да се каже, че си заключена тук, докато дойде съдията през януари… освен ако, разбира се, не си задържана по някое сериозно обвинение.

Тя го погледна раздразнено.

— Джебчийство — смутолеви.

Нищо сериозно. Никълъс въздъхна с облекчение.

— Фалшификация на документи — добави тя след малко. Той се напрегна.

Тя въздъхна уморено.

— И обир.

Настроението му се влошаваше с всяка изминала минута.

Тя се отпусна в единия ъгъл на килията си, гласът й стана толкова тих, че трябваше да съсредоточи цялото си внимание, за да чуе следващите й думи:

— И опит за убийство.

Той я погледна учуден, невярващ.

— Нека да позная, ваше благородие — всичко това е една ужасна грешка и вие сте съвсем невинна?

Тя се изсмя дрезгаво, без капчица хумор.

— Невинна? — Тя затвори очи и повтори, сякаш това беше дума на чужд език, която не можеше да разбере. — Невинна. — Тя поклати глава и прошепна: — Не, не съм невинна. — Лицето й изразяваше едновременно горчивина и тъга. Тя поклати глава. — Споменаха, че няма да чакат съдията. За мен е обявена доста голяма награда.

Никълъс изпсува.

— Лейди — изръмжа той, — как така сте се оставили да ви хванат?

— О, извинете ме — озъби се тя и вирна брадичка, — въобще не бях го замислила така. Много съжалявам, ако това ви причинява някакво неудобство.

— О, никакво неудобство. Просто ще си правим компания утре на път за Лондон в проклетата каруца.

— Лондон?

— Точно там са съдиите по това време на годината. Ти къде си мислеше, че ще те карат? На панаир?

— В Манчестър. Или в Нотингам… не може да е Лондон. Може би грешиш…

— Не греша. Ти и аз утре тръгваме за Лондон.

Тя пребледня. Сякаш този път наистина щеше да припадне.

— О, Господи, не!

Сви се на пода, обви ръце около коленете си и притисна чело към тях. Изстена.

— Такава е цената на престъплението — промълви той, чудейки се въпреки желанието си защо ли тя толкова се страхува от Лондон.

— Не е нужно да казваш на мен каква е цената на престъплението — отвърна тя. Думите й се заглушаваха от роклята пред лицето й. — А ти? — Тя вдигна глава. — Предполагам, че са те арестували по погрешка и си съвсем невинен? — Тонът й беше подигравателен.

— В интерес на истината, действително съм невинен.

Тя го огледа подозрително от главата до петите.

— Сигурно. — В гласа й звучеше сарказъм и онова дразнещо високомерие.

— Съвсем невинен. Нахвърлиха се върху мен тъкмо когато се опитвах да си наема кон. Мислят, че съм някакъв местен разбойник, когото търсят от няколко седмици.

Тя примига и отново го огледа. Изведнъж очите й се разшириха.

— Те те мислят за Джаспър Норуел — каза тя. — Него търсят от известно време. Той е много висок, с тъмна кожа и има брада… — Изведнъж тя се разсмя. — Ти казваш истината, нали? Наистина са те арестували по погрешка. Ти наистина си невинен.

— Много се радвам, че това ти се струва смешно.

Тя продължаваше да се смее глупаво.

— Ти си невинен, а аз не съм. Не мога да ти опиша колко е смешно. — После бързо отново стана сериозна… и се замисли. — Всъщност ти си прав — тихо промълви тя. — Не е смешно. Въобще не е смешно. — Тя се изправи и отиде до вратата на килията си. — Бикфорд!

— Какво, по дяволите, правиш?

— Бикфорд! — отново извика тя. — Трябва да говоря с някого! Допуснали сте ужасна грешка!

Никълъс не можеше да повярва на ушите си, но нямаше намерение да я спира. Ако смяташе да го обяви за невинен, нека го направи.

Истината и подкупът не свършиха работа… но ето че тази изумителна блондинка може би ще му помогне да се измъкне оттук.

— Бикфорд! — отново извика тя.

Дрънченето на ключове пред вратата бе последвано от цветиста ругатня.

— Какъв е този шум? — извика Бикфорд откъм изхода. Момичето погледна към Никълъс, после отново към приближаващия се тъмничар.

— Страхувам се, че сте допуснали ужасна грешка…

Колко благородно, помисли си Никълъс и й се усмихна Колко мило. Колко…

— Това очевидно е крадецът, който върлува в това село, а не аз. — Тя посочи с пръст към него. — И е бил в затвора още преди да ме арестуват. Аз съм невинна и вашите хора са допуснали ужасна грешка…

— Ти, лъжлива малка кучка! — извика Никълъс и скочи на крака, но веднага съжали, защото главата му се удари в тавана и прибави и главоболие към останалите му болки.

Тя въобще не му обърна внимание, съсредоточена изцяло върху Бикфорд.

— Нима аз приличам на крадла? — попита тя с меден гласец. — Погледни го само — той очевидно е опасен. Само надникни в тези студени зелени очи! Това са очи на роден престъпник…

— Лейди, голям късмет имаш, че ни разделят толкова солидни железни решетки. — Никълъс протегна ръце, сякаш искаше да я сграбчи за гърлото.

Бикфорд ги гледаше, очевидно раздразнен.

— Ба! — Той се изплю на пода. — Само за това ли ме вдигнахте от леглото?

— Казвам ти, че той е откраднал среброто от салона на лейди Хамънд, не аз. Видях го с очите си! Готова съм да се закълна пред съдията…

— Съдията е в къщата си в провинцията и не може да бъде обезпокояван заради такива като вас. И освен това нямам навика да пускам затворниците си, след като веднъж вече са задържани.

— Но след като вече имате истинския виновник, няма никакъв смисъл да ме карате чак в Лондон. Само ако можех да говоря със съдията…

— Можеш да обясниш всичко на съдията в Лондон, миси. — Бикфорд поклати глава и се обърна. — Той ще прецени. А сега те предупреждавам — не искам да слушам повече оплакванията ти, затова по-добре млъкни.

— Не, почакай! — Тя протегна ръце към него през решетките.

Той не спря.

— Суинтън и хората му ще дойдат утре за вас двамата.

— Почакай! — извика тя. — Не можеш да направиш това! Не можеш…

Бикфорд затвори вратата след себе си и отново задрънка с ключовете.

Момичето се облегна на решетките в килията си със затворени очи. Трепереше.

Проклятие!

— Ти, измамна малка лъжкиньо! — Никълъс произнасяше всяка дума с подчертана злоба.

— Не мога да се оставя да ме отведат в Лондон — прошепна тя. — Не мога.

— Така че реши да изпратиш мен на бесилката вместо теб.

Тя му хвърли поглед, в който като че ли имаше следа от разкаяние. Като че ли.

— Струваше си да опитам.

Той я погледна с недоверие. Тя беше безжалостна. Което я правеше опасна.

А това не бяха качества, на които се възхищаваше.

— Ангелско лице — студено отбеляза той, — но сърцето няма нищо общо с това.

Нейният поглед също не беше изпълнен със симпатия.

— Не забелязах да скочиш да ме защитаваш, когато стражарят се опита да ме…

— Мислех за себе си, ангелче. Ако търсиш някой малоумен рицар, който спасява дами, изпаднали в затруднение, сбъркала си адреса. Сама се оправяй.

— Това ме устройва идеално — извика тя в отговор. — Свикнала съм. Предпочитам да се оправям сама.

— Ставаме двама.

Те се взряха един в друг, без повече да говорят.

„Очи като откраднато съкровище — мислеше си той, — ангелско лице, тяло, което може да изкуши и светец… и безмилостно сърце.“

Лошото предчувствие отново предизвика тръпки по гърба му. Предчувствие, че това момиче ще играе някаква роля във възмездието, което Господ му е приготвил.

Че някъде горе Господ вече се смее.

Глава 3

Утро. Вече трябваше да е настъпило утрото. Саманта имаше чувството, че е тук от часове. Дни. Цял живот. Ударите на сърцето й отбелязваха всяка отминала секунда толкова силно, че тя не чуваше нищо друго.

Седеше, облегната на дървената стена на килията си. Гърбът й беше изпънат, погледът — вперен във вратата в другия край на затвора. Зловонният въздух я обгръщаше като гъста мъгла. Едва си поемаше дъх.

Стражарите казаха, че ще дойдат на сутринта.

Ръката й се движеше по разпрания плат на жълтата рокля. Сякаш можеше да я оправи само с едно докосване. Разбира се, че не можеше. Прекрасно го знаеше. Но това беше единствената й прилична рокля. А ето че вече беше съсипана. Безвъзвратно. Както всичко останало.

Фенерите почти бяха догорели. Сигурно вече беше настъпило утрото. Капчица пот се търкулна по гърба й.

Всеки момент масивната врата щеше да се отвори. Стражарите щяха да я отведат в Лондон, където живее чичо Прескот.

Стомахът й се сви. На лондонските съдии — неговите приятели — щеше да им е необходим само един поглед, за да разберат истината. Да разберат кого са арестували. Да разберат, че мис Саманта Делафийлд, която се издирва из цяла Англия за множество кражби, е всъщност мис Саманта Хибърт, отдавна изгубената своенравна племенница на Прескот Хибърт. Щяха да уведомят чичо й и той щеше да дойде да я прибере.

И след това щеше да я убие.

Или още по-лошо.

В края на краищата, Прескот Хибърт беше един от най-влиятелните и уважавани съдии в Лондон. И неин настойник.

Полази я ледена тръпка и тя свали поглед от вратата. Придърпа колене към гърдите си и обви ръце около тях. Но не спря да трепери. Така само усещаше още повече биенето на сърцето си.

Той можеше да направи с нея каквото си поиска. И всичко щеше да бъде съвсем законно. Никой няма да й помогне. Никой не би могъл да я защити. Никой нямаше да й повярва.

Тя преглътна. След като никой не й повярва, когато беше на шестнайсет, съвсем сигурно беше, че никой няма да й повярва и сега. Тогава беше едно наивно невинно момиче, току-що пристигнало от провинцията със сестра си Джесика, и двете все още в шок след смъртта на родителите си. Но сега…

Сега я търсеха. Тя беше престъпница. Съвсем сама. В непрекъснато бягство от онази ужасна нощ, в която я принудиха да избяга от Лондон.

Никой няма да й повярва.

А обвинението в опит за убийство ще е повече от достатъчно, за да я окачат на бесилката. Тя беше в капан. Беше… Безпомощна.

Сам затвори очи. Мразеше това чувство повече от всичко друго на света. Когато избяга от града преди шест години — без нито един шилинг, без нищо, освен дрехите на гърба си — тя се закле, че никога повече няма да бъде безпомощна. Че никога повече няма да се страхува. Че никога повече няма да зависи от някого. Никога.

Тя отвори очи, подпря ръце на студения каменен под и се опита да спре да трепери. От шест години се справяше съвсем сама и не беше постигнала всичко това, за да се остави сега да я обземат паника и отчаяние. Или каквито и да било чувства.

Единственият начин да оцелее бе, като продължава напред, само напред. По-далеч от миналото, от спомените, от страха.

От болката.

Тя си пое дълбоко въздух и докосна медальона до сърцето си, вслушвайки се в гласа на спомена. Ти си силна, Сам. Гласът на Джесика. Сладката, мила Джесика, толкова бледа и безпомощна в болничното си легло. Бе притиснала семейната скъпоценност към дланта на Саманта. Ти винаги си била по-силната.

Сам премига, за да пропъди топлата влага в очите си. Сега трябваше да бъде дори още по-силна. Не беше време да се превръща в слаба, безпомощна жена.

Мозъкът й заработи бързо. Погледна към вратата в другия край на затвора, опитвайки се да измисли някакъв начин за бягство. Нямаше никакво оръжие подръка. Беше се провалила, опитвайки се да се бори със стражарите. А опитът й да се измъкне с измама само бе утежнил положението й…

Внимателно, за пръв път от часове насам, тя погледна наляво, към мъжа, който щеше да пътува с нея — навъсения тип с насиненото око, подутата устна и окървавените дрехи.

За нейно нещастие, той не приличаше на човек, към когото могат да се изпитват добри чувства.

Легнал по гръб със затворени очи, в момента той съвсем не изглеждаше заплашителен. Всъщност, въпреки че щяха да го водят в Лондон, той изглеждаше доста спокоен — силното му тяло беше удобно разположено на земята, едната му ръка беше под главата му. Ризата му беше силно изпъната върху смущаващо силните мускули, белите ръкави правеха косата и брадата му да изглеждат по-черни и от тези на дявола.

Тя си помисли, че спи. Но след малко, сякаш усетил погледа й, той отвори очи и погледна към нея.

Очите му бяха студени като лед — пронизващи и непрощаващи. Но под студената повърхност тя усети нещо повече — нещо зловещо блестеше в смарагдовия му поглед. Нещо… опасно, заплашително. Това я накара да потрепери. Погледът му я изплаши повече дори от мисълта, че би могъл да я удуши с голи ръце.

А тя въобще не се съмняваше, че може да го направи, ръцете му изглеждаха толкова големи и силни, колкото и всичко останало в него. Изглеждаше като човек, който наистина е душил хора с голи ръце.

При тази мисъл по гърба й пробягаха тръпки, но тя не сведе поглед, отвръщайки на хладната му враждебност по същия начин. Никога не показвай слабост. Не и пред мъж. Особено пред мъж, който е много по-едър и силен от теб самата. Беше научила този урок по най-трудния възможен начин.

След известно време суровата линия на устните му се изви нагоре в учудено изражение и той отново затвори очи. Очевидно не се тревожеше особено нито от нейната враждебност, нито от бедата, в която се намираше.

Сам се намръщи. Сигурно този тип си мисли, че понеже е невинен по обвиненията срещу него, може да е съвсем спокоен и просто да обясни всичко на съдията в Лондон.

Е, добре, но тя не беше невинна. Тя беше виновна по всичките обвинения.

И нямаше никакво намерение да ходи в Лондон.

Някакъв звук пред вратата я накара да потрепери. Задрънкаха ключове. Пантите изскърцаха.

От часове очакваше този момент, но внезапно стомахът й се сви на топка.

Бикфорд влезе с фенера си, като си подсвиркваше някаква весела мелодия. Не обърна никакво внимание на грубите ругатни на събудените затворници. След него влязоха стражарите: един… втори… трети. Носеха въжета и оръжия, достатъчни за битка с цяла армия. След тях влезе още един човек — огромен мургав великан, когото не беше виждала преди. Той влачеше голям вързоп по пода.

Сам вирна брадичка и се изправи бавно, грациозно, сякаш се намираше в салона на някой граф, а не в смърдяща затворническа килия. С цялата самоувереност, на която я бяха научили бавачките и гувернантките й, тя приглади скъсаните поли на роклята си и се приготви да посрещне това, което й беше определила съдбата.

Петимата мъже се изкикотиха на някаква своя шега и тръгнаха към нея.

Този в килията до нейната не се изправи. Нито един мускул не трепна на лицето му, той не направи нищо друго, освен да се… прозине.

Суинтън застана пред нейната врата. В очите му блестеше зло пламъче.

— Добро утро, ваше благородие. — Като жестоко момче, което дразни пленено животно, той прекара дулото на пистолета си по решетките.

Сам не трепна, не отговори. Погледът й беше спокоен, чертите на лицето — също. Само повдигна едната си вежда в преднамерено високомерно изражение, което обикновено й помагаше да държи на разстояние мъжете.

— Ела тук, Суинтън — Бикфорд ровеше във връзката с ключове. — Да се погрижим първо за този. Ставай, приятел!

Човекът бавно се изправи, като се държеше за ребрата, сякаш го боляха. Запрепъва се и се облегна тежко на решетките. Трябваше да се наведе, защото килията беше твърде ниска за огромния му ръст.

Стражарите се подредиха в полукръг пред килията му. Оръжията им бяха насочени към главата и гърдите му.

— Ако направиш само едно погрешно движение… — обади се един от тях и остави фразата да увисне във въздуха.

— Няма нужда от насилие — обади се тихо затворникът и потрепери.

Гласът му звучеше глухо, сякаш идваше от дълбините на морето. Нещо в него предизвика странно трепване в стомаха на Сам.

— Казах ви, че трябваше да вземем още един-двама, за да ни помагат. — Най-младият от стражарите очевидно не държеше съвсем сигурно пистолета си. Беше червенокос, с огромни сини очи и с… огромна синина на челюстта. — Не сте ли съгласни? След като така нарани Тибс снощи? Не е късно да вземем още някой, а, Лийч?

— Няма начин, Такър — отговори първият стражар. — Ще делим парите на четири.

— И аз нямам никакво намерение да ги деля на пет или шест — изръмжа Суинтън и зареди пистолета си със зловещо щракване. — Вдигни ръцете си високо горе, приятел!

— По-спокойно, момчета. — Бикфорд намери ключа и го пъхна в ключалката. — Не забравяйте, че струва петдесет лири.

— Ще ни дадат наградата, дори и да има някоя и друга дупка по тялото си. — Лийч също зареди пистолета си.

Затворникът не помръдна, само мълчаливо наблюдаваше оръжията, насочени срещу него. После бавно вдигна ръцете си.

Бикфорд превъртя ключа и отвори вратата, като му направи знак да излезе. Стражарите веднага го обкръжиха, като Лийч и младият Такър го сграбчиха за ръцете. Те го завъртяха и го блъснаха в решетките. Суинтън притисна пистолета си към слепоочието му, а Бикфорд побърза да се махне от пътя им. Огромният тъмничар отстъпи няколко крачки и също извади пистолет.

Дръпнаха ръцете на затворника зад гърба му и бързо ги завързаха с едно от въжетата. Въпреки че ги стегнаха здраво, той не трепна. Стискаше зъби и дори не премига.

— Готов ли си? — извика Бикфорд към петия мъж, който беше влязъл с тях.

— Да, мистър Бикфорд, сър.

Мургавият гигант, който досега търпеливо изчакваше, се приближи и изпразни торбата си на пода. Няколко метални предмета издрънчаха. Според Сам това бяха или някакви странни оръжия, или инструменти за измъчване, или…

— Ковашки инструменти — обади се глухо затворникът. — За какво, по дяволите, ви трябват?

Стражарите се ухилиха.

— Не сме свикнали да транспортираме затворници — обясни Лийч. — Обикновено просто ги предаваме на съдия-изпълнителя.

— И нямаме намерение да ти дадем възможност да се измъкнеш — добави Такър.

Ковачът взе нещо от пода — дебела желязна верига. Беше дълга повече от половин метър и изглеждаше по-подходяща за предишните обитатели на този обор, отколкото за хора.

— Чакайте малко, приятели — обади се затворникът със сговорчив, разумен тон. — Няма нужда да правите това. Вече ви казах, аз съм невинен. Няма да ви причиня никакви неприятности…

— Кажи го на Тибс — озъби се Суинтън.

Преди Никълъс да успее да каже още нещо, ковачът отвори една от скобите в края на веригата и я щракна около глезена му.

Сам не изпита ни най-малко съжаление, докато наблюдаваше как ковачът затяга скобата на мястото й с голям метален болт и го зачуква силно с чук. Всъщност изпитваше облекчение.

Ако трябваше да пътува толкова дълго с този груб разбойник, за нея щеше да бъде по-добре, ако ръцете му са вързани зад гърба му, а краката му са оковани. Това може би щеше да го поукроти малко.

Ковачът огледа работата си и вдигна и другата скоба. Бикфорд дойде до нейната килия и отключи вратата.

— Ела тук, миси.

Тя се подчини, без да прави никакви резки движения. Очите й бяха приковани в пистолета в ръката му. Младият Такър се засмя нервно.

— Ей, приятел, наистина доста ще те затрудним, ако се опиташ да избягаш.

Лийч сграбчи Сам за ръката и я повлече към Никълъс.

— И нейно благородие ще помогне.

Тя не разбираше какво има предвид.

Докато не премести погледа си от пистолета, насочен към главата й, и не видя, че още не са приключили с оковаването на затворника.

Всъщност ковачът държеше другата скоба отворена.

— Преди дори да помислиш за бягство — ухили се Суинтън, — помисли колко много ще те забави това.

Сам изстена и погледна нагоре — към човека, който стоеше до нея. Очите й срещнаха един учуден изумруден поглед. Той изпсува.

И точно в този момент тя усети как тежкото желязо щракна около глезена й.

Глава 4

Каруцата се разтресе, когато мина през една дупка на пътя, и една от дървените ритли се заби в гърба на Сам. Тя не трепна, почти не усети нищо. Беше й лошо от непрекъснатото друсане и от безмилостното обедно слънце, а и все още беше като вцепенена от изненада. От момента, в който ковачът закопча скобата около глезена й, тя все още не се беше осъзнала напълно.

Беше замаяна. Повръщаше й се.

Пот се стичаше по врата й и в деколтето й и залепваше кичури коса към кожата й. Не можеше да я махне, почти не можеше да се движи, толкова здраво бяха завързани ръцете й зад гърба. Раменете я боляха от това неестествено положение. Китките й отдавна бяха изтръпнали. Конските копита вдигаха прах, който влизаше в очите й. От плесенясалата слама в каруцата се носеше кисел дъх.

Но най-лошото от всичко не беше нито горещината, нито болката в мускулите й, нито дори желязната скоба, която стягаше глезена й.

Най-лошото беше парещият поглед на натъртения, окървавен мъж, който седеше срещу нея.

Мъжът, който беше привързан към нея с осемнайсет железни халки.

Осемнайсет. Беше имала достатъчно време, за да ги преброи. Осемнайсет здрави черни халки. Верига, достатъчно здрава, за да удържи и разбеснял се жребец. Когато Бикфорд я блъсна в каруцата, беше казал, че веригата не може да се скъса, че в Лондон ще е необходим ковач, за да ги освободи от нея.

Тази новина никак не подобри настроението на затворника. Първоначалното му учудено изражение се превърна в ужасен израз на омраза.

Всеки път, когато Сам погледнеше към него, виждаше, че той също я гледа. Челюстта му беше здраво стисната, очите му бяха пълни с враждебност. Сякаш вината беше нейна. Сякаш нарочно се беше появила, за да му причинява неприятности.

Този път и тя му отвърна със същия поглед. Не беше по-доволна от създалото се положение. Нима си мислеше, че единствено той е бил принуден да се откаже от плановете си за бягство? Тя също бе таила надежда, че ще може да избяга, когато падне нощта, но така привързана към него, нямаше никакъв шанс.

Отиваха право в Лондон.

Тя извърна погледа си от враждебния си спътник и прикова вниманието си към полето, през което минаваха. Пое си дълбоко въздух, без да обръща внимание на свития си стомах, без да обръща внимание на положението си, което ужасно се беше утежнило.

Но все пак имаше някаква надежда. Все още. Трябваше да спре да се самосъжалява. Трябваше да си възвърне самообладанието. Да мисли.

Да направи план.

Пътуването до Лондон щеше да трае поне една седмица. Може би някъде по пътя, ако се счупи някое колело на каруцата или… Не, поправи се бързо тя. Съмняваше се, че каруцата може да се счупи толкова лесно. Стражарите я бяха взели от един фермер. Беше направена така, че да издържа на отвратителните селски пътища. Беше здрава.

Не, не можеше да изгради плана си върху предположението, че каруцата може да се счупи.

Нито пък можеше да се надява, че някой от охраната им ще намали вниманието си. Бяха въоръжени до зъби и не сваляха очи от жертвите си, като глутница вълци.

Бикфорд караше каруцата и си подсвиркваше някаква весела мелодия, която допълнително я нервираше. Седеше на една дъска в предната част на каруцата, а в скута му имаше пушка. Младият Такър седеше до него и поглеждаше нервно назад. Пистолетът му беше зареден.

Толкова здраво стискаше спусъка, че Сам се страхуваше, че оръжието може внезапно да гръмне.

Лийч беше водач и яздеше на няколко метра пред тях. Суинтън бе изявил желание да бъде отзад. Досега не беше казвал и дума. Дори не се беше покашлял, въпреки че ги обгръщаше облак прах. Мълчанието му я безпокоеше много повече от грубите думи, които й бе крещял снощи. Яздеше толкова близо, че тя имаше чувството, че усеща дъха му върху кожата си. Непрекъснато си повтаряше, че това е вятърът.

Но наистина усещаше как черните му очи я гледат непрекъснато, как следят и най-малкото й движение, и най-малката капчица пот, която се стичаше във врата й. Ставаше й още по-зле от мисълта, че той се наслаждава на страданието й.

Потрепери. Суинтън й напомняше за чичо Прескот. За най-лошите му качества.

Гърлото й се стегна, но тя се опита да преодолее ужаса, да не позволи на сълзите да рукнат. Нямаше да позволи на Суинтън, нито на чичо Прескот, нито на който и да било, да я кара да се чувства безпомощна.

Трябваше да има някакъв начин да се измъкне от това положение, да направи нещо, преди да са стигнали до Лондон.

Една муха кацна на бузата й. Тя разтърси глава, за да я пропъди, но само успя да вкара един кичур в окото си. Намръщи се и потърка буза в рамото си. Мразеше да е толкова безсилна. Успя да махне косата, но окото й, вече достатъчно раздразнено от праха и слънцето, започна да сълзи.

Младият Такър се обърна към нея, точно когато тя вдигна главата си… и тя видя следа от нещо, което не бе очаквала да види на луничавото му лице.

Съчувствие. Съжаление.

Взе решението си почти инстинктивно.

Вместо да преглътне сълзите, тя ги остави да се стичат по лицето й.

Добави и драматично треперене на долната си устна. После притвори клепки, сякаш се срамуваше, че той я е хванал да плаче. Само за да усили впечатлението, тя изхълца. Тихо.

Когато отново погледна нагоре, видя, че момчето я гледа. Лицето му беше напрегнато, адамовата му ябълка подскачаше нагоре-надолу. Изглеждаше готов да скочи и да я освободи.

Но само след миг се обърна отново напред.

Тя се намръщи. Отговорността очевидно беше спечелила битката със съчувствието. По дяволите!

От отсрещната страна на каруцата се чу тих смях. Тя погледна нататък и видя как затворникът я гледа с подигравателна усмивка на подутите си устни, а широките му рамене се тресяха от беззвучен смях.

Червенина обля лицето й. Тя вирна брадичка и отмести погледа си. Въобще не я интересуваше цинизмът му. Нямаше никакво значение, че не бе успяла да го заблуди с представлението си.

Защото очевидно бе успяла да направи впечатление на младия стражар.

Тя отново погледна към спътника си и се усмихна сладко. Смей се колкото искаш, изрод такъв. Ще видим кой ще се смее, когато аз избягам, а ти останеш.

Доволна от напредъка си, тя се облегна назад и се загледа в безоблачното небе над главите им. Денят вече не й се струваше толкова ужасен.

Като се изключи това, че червата й продължаваха да къркорят. Беше много гладна. Не беше яла…

По дяволите, откога не беше яла?

Няколкото ордьовъра, които беше отмъкнала на сбирката у лейди Хамънд снощи едва ли можеха да се броят. Беше останала в навалицата съвсем за кратко, преди да се промъкне до шкафа със сребърните прибори — защото нямаше покана.

Но всъщност, тя никога не бе имала покана. Учудващо беше как една подходяща рокля и добре подбрани думи могат да ти отворят пътя към подобни места.

Все пак, бе поела глупав риск, като се промъкна на снощното соаре — трябваше да е изчезнала от Стафордшир още преди две седмици. Да работи четири месеца в един район бе прекалено дълго време. Но елегантните провинциални имения предлагаха толкова лесна плячка, а на нея й трябваха само още сто лири.

За да напусне Англия завинаги. За да започне нов живот. В безопасност.

Снощи мечтата й беше толкова близко до осъществяването си, че тя стана твърде нетърпелива, твърде емоционална. А емоциите винаги я правеха непредпазлива. Една глупава грешка… и лейди Хамънд я хвана и незабавно я предаде на властите.

За кражба на половин дузина малки сребърни вилички.

Като че ли някой като лейди Хамънд въобще щеше да забележи липсата на половин дузина вилички.

Сам се намръщи. Никак не беше честно. Лесно можеше да открадне много повече неща, ако искаше, но никога не взимаше повече от няколко предмета от къща. Отчасти защото алчността беше най-бързият начин да привлечеш вниманието и да завършиш с примка на шията… но главно защото не искаше да причинява големи загуби на хората.

Дори на такива като лейди Хамънд.

Тя затвори очи и се опита да не мисли за храна или за глупавата си вчерашна грешка.

Или пък за мечтите си.

Безсънната нощ и непоносимата жега скоро си казаха думата. Чувстваше се замаяна. Постепенно се отпусна назад и задряма.

Силно изскърцване на каруцата я стресна не след дълго. Отвори очи и видя огромна стена от дървета от лявата страна. Пътят се извиваше покрай някаква гора.

Тя се поизправи и премига. Вече беше съвсем будна. Клонките на дърветата скриваха слънцето. Хладната сянка беше като балсам за изгорялата й кожа.

Всички останали изглеждаха изморени от пътуването, жегата и праха. Бикфорд апатично изпсува и мързеливо вдигна юмрук към един от гарваните над главата си. Такър се беше облегнал назад, триъгълната му шапка беше паднала ниско над очите му. Пистолетът лежеше в скута му.

Дори Лийч и Суинтън се бяха прегърбили на седлата си.

Сам се прозина и погледна към другия край на каруцата, очаквайки да види, че затворникът дреме.

Но не беше така. Беше се облегнал назад с клюмнала глава, но не изглеждаше заспал. Свиваше рамене и движеше ръцете си, сякаш се опитваше да раздвижи вцепенените си мускули.

Слънчевите лъчи докоснаха черната му коса и тя забеляза няколко прошарени кичура. Странно, не беше забелязала, че е на възраст. Беше останала с впечатлението, че е младеж. Смелост. Арогантност. Хвана се, че се чуди на колко ли години е.

Колелата на каруцата скърцаха. Сам отново съсредоточи вниманието си върху гората. Не я интересуваше на колко години е, кой е, или дори какъв е. Смяташе да избяга от тук, от него, от стражарите при първата удобна възможност.

Може би скоро щяха да стигнат до някакъв град и ще спрат да пренощуват. Тогава щеше да им каже, че има нужда от малко усамотение. Бикфорд и останалите няма да обърнат никакво внимание на молбата й… но може би щеше да убеди червенокосия младеж да извика ковач, за да махне тази скоба от крака й. Само за малко, така щеше да му каже. Колкото да се освежи и да облекчи нуждите си.

Колкото да избяга.

Тя се усмихна.

Пътят рязко зави на изток, следвайки извивките на гората. Тя се зачуди защо ли е нужно така да заобикаля, като щеше да е по-направо, ако минава през гората.

После изведнъж се досети къде се намираха — в най-южната част на Стафордшир. Това сигурно беше печално известната гора Канък Чейс.

Тя въздъхна със страхопочитание. Пред нея се простираше най-обширната, най-дълбока гора в Англия — тук се събираха бракониери, бунтовници и всякакви други бандити. Дори сега, когато почти цялата провинция беше разделена на парцели и оградена, Канък Чейс си оставаше едно недокоснато от цивилизацията място, непроменено още от средновековието. Защото тук се събираха бандитите преди нощните си набези, тук се криеха търсените от закона… Затова пътят заобикаляше.

Някакъв звук… тихо метално „пинг“ привлече вниманието й. Тя погледна към спътника си, който седеше, изпънал гръб, с очи, вперени в гората зад нея. Вече не движеше раменете си.

Не й хареса пламъчето в тези негови зелени очи. Не беше съвсем сигурна какво означаваше, но не й харесваше.

И какъв беше този метален звук? Не беше от веригата.

Той изведнъж погледна надясно. Към Лийч, който яздеше начело. Доста напред, стражарят беше увеличил разстоянието между себе си и каруцата.

Стомахът й се сви, когато погледът на спътника й бързо се изви наляво. Сега гледаше Суинтън.

Суинтън пък беше поизостанал.

Сърцето й заби силно. Сякаш този мошеник се готвеше да… но не, не би могъл…

Да планира нещо.

Не и сега. Не и посред бял ден. Стражарите може и да бяха изморени, но само едно погрешно движение и някой нещастник можеше да свърши с натъпкано с куршуми тяло.

Някой като нея.

Не би могъл да се опитва да избяга посред бял ден. Трябва да се е побъркал.

А тя не смяташе, че е луд. Тази мисъл малко я поуспокои. Въпреки че беше натъртен и окървавен, с разпрана буза и подуто посиняло око, все пак изглеждаше разумен. Не беше чак такова животно. По погледа му личеше, че е интелигентен. Под черната брада и разрошената прошарена коса лицето му изглеждаше умно.

Тя се взря в ъгловатите му черти и отново видя това, което й бе направило впечатление още снощи в затвора. Беше смел. Безразсъден. Снощи това я поизплаши малко, но сега я ужаси.

Това не беше просто един млад мошеник.

Това беше мъж, който няма какво да губи.

Погледът му се измести от Суинтън… към Бикфорд… към Такър… после бавно, съвсем бавно — към нея. Погледна към веригата, която ги свързваше… после към окования й глезен, после бавно се придвижи, сантиметър по сантиметър, по крака й, по тялото й.

Червенина изби по потъмнялата й от слънцето кожа. Но това не беше похотливият поглед, с който я оглеждаше снощи. Не, този път беше съвсем различен. И спря дъха в гърлото й.

Разглеждаше я със съвсем различно намерение. Преценяваше я, но по друг начин.

Стори й се, че забеляза одобрение в погледа му. Но преди да успее да реагира, той отново погледна наляво, към стражаря.

Единият ъгъл на устата на спътника й се изви нагоре в безразсъдна усмивка.

Сърцето й щеше да се пръсне. Той наистина замисляше нещо! Сигурно беше луд. Съвсем ненормален! Не можеше да се опитва да избяга посред бял ден. Не и когато тя беше привързана към него!

Тя помръдна левия си крак и веригата издрънча леко, колкото да привлече вниманието му. Погледите им се срещнаха. Устните й произнесоха беззвучно само една дума.

Не.

Той повдигна вежди въпросително. Или обидено? Тя не можа да разгадае изражението му. Може би не беше свикнал с думата не. Или поне не произнесена от жена.

Той погледна отново към гората, прозина се и леко раздвижи рамене. Изражението му беше съвсем невинно, сякаш не разбираше какво има предвид тя.

Но Сам нямаше да се остави да бъде измамена. Ако имаше някаква полза от това да си крадец, това беше, че не можеш да бъдеш заблуден от представленията на братята си по съдба.

Или пък от някакви други мошеници.

Дори и когато той се намести удобно в сламата със спокойното невинно изражение на пътник, който просто се наслаждава на красивата природа.

Измина половин час, но той не помръдна.

Може би все пак се беше заблудила. Беше съвсем възможно да е изтълкувала погрешно усмивката му.

Не просто възможно, а съвсем вероятно. Тя не го познаваше. Дори не знаеше името му. Може би просто се беше надсмивал над окаяното им положение, или на позадрямалите стражари, или…

Или замисляше нещо.

Но въпреки небрежната му поза, тя не можеше да се отърси от чувството, че той все още замисля нещо. Нещо много опасно.

Глава 5

Никълъс продължаваше да държи ръцете си зад гърба и се опита да запази безгрижното си изражение дори когато и последната нишка на въжето, стягащо китките му, се скъса с едно последно пинг.

Сякаш хиляди иглички се забодоха в ръцете му, но той се въздържа да не се намръщи. Със спокойно изражение бавно размърда вцепенените си пръсти и въжето се плъзна от китките му в сеното.

Един обикновен бандит би сметнал, че е невъзможно да се освободи от въжето, но човек, прекарал живота си в морето, познаващ възлите както чертите на лицето си, въобще не можеше да бъде затруднен.

Топлото време беше поразхлабило възлите. Каруцата също помогна. Беше направена, за да кара слама, а не хора. Болтовете, които свързваха дъските, не бяха покрити с нищо. След като опипа зад гърба си, той намери един издаден метален ръб, достатъчно остър, за да му помогне да разкъса въжето.

Изпънат в сеното, той бе успял да се освободи, издавайки съвсем малко шум, и никой не му обърна внимание — благодарение на нейно благородие. Тя не само бе задържала вниманието на Суинтън, но също бе привлякла това и на Такър с малкото си представление, пърхайки с мигли и цупейки устни.

Той се усмихна леко при мисълта колко щеше да се подразни тя от това, че без да иска, му е помогнала.

Той внимателно раздвижи вцепенените мускули на ръцете си, наблюдавайки я с присвити очи. Спомни си как се бе опитала да съблазни луничавия младеж и за малко не се изсмя на глас. Ролята на прелъстителка въобще не й подхождаше. Въпреки уличните номера и ужасния език, които използва снощи, изглеждаше някак… невинна.

Той се намръщи, чудейки се откъде ли се бе появила тази мисъл. Сигурно се бе побъркал от жегата. Тя беше една окована престъпница на път за лондонския съд. Снощи се бе опитала да го изпрати на бесилката, за да спаси себе си.

Едва ли можеше да бъде образец за добродетелност.

Колкото и да бяха съблазнителни медната й кожа, прекрасните извивки на тялото й и златистите й очи, той беше достатъчно опитен, за да се остави да го заблудят. За разлика от глуповатия хлапак, той познаваше толкова добре триковете на жените, както познаваше и въжетата. А те имаха доста общи черти.

Можеха да бъдат измамни. Можеха да пленяват мъжете. Можеха да помагат и… да бъдат опасни.

За негово нещастие, тази високомерна красавица спадаше към последната категория. Дори очите й бяха прекрасни, но опасни. Беше усетила, че замисля нещо, без дори да е проговорил или да е направил нещо видимо.

А това не му харесваше.

И го дразнеше. Въпреки че той продължи да лежи лениво в сламата, тя остана напрегната, с широко отворени очи. Чакаше го да направи нещо. Едрите й гърди се надигаха бързо, изпъвайки копринената материя.

Ако не се успокоеше, някой от проклетите стражари сигурно щеше да забележи.

Минутите минаваха. Никълъс чакаше вцепенените му мускули да се отпуснат и силата отново да се върне в ръцете му.

Загледа се в гората. Опитваше се да намери подходящо… о, ето го. На трийсетина метра пред тях. От едната страна на пътя започваше дефиле, дълбоко около петнайсет метра, обрасло с дървета и храсталаци.

Идеално.

Но каруцата се движеше твърде бавно и докато стигнат до там, момичето може би щеше да е издало плана му.

Отново се опита да я убеди, че е изтощен, позадрямал. Безобиден.

Прозина се. Тя продължаваше да е нащрек.

Затвори очи, уж за да поспи. Тя продължаваше да диша толкова учестено, че той чак я чуваше.

По дяволите, нима й харесваше да му създава неприятности? Той отвори очи и се втренчи в нея.

Вместо да извърне поглед, тя също се втренчи в него. Не изглеждаше ни най-малко изплашена.

Това момиче явно нямаше никаква представа с кого си има работа.

Още десет метра и щяха да стигнат до дефилето.

Той хвърли един поглед наляво, после надясно. Лийч и Суинтън продължаваха да дремят на седлата си. Бяха достатъчно далеч. Поне така се надяваше.

Седем метра.

Погледна отново към момичето. Прецени за последен път разстоянието между тях. Трябваше да я вземе със себе си. Нямаше друг избор.

Златните очи се впиха в неговите. Розовият й език се показа и облиза устните й. Пълната й, съблазнителна уста се оформи в безмълвна, настойчива заповед.

Недей.

Той се усмихна в отговор. Капитан Никълъс Броуган не се подчинява на заповеди, дадени от жени. Три метра.

Той раздвижи ръцете си. Напрегна мускулите на бедрата си. Събра всичките си сили.

Каруцата се клатеше към дефилето.

Примамливите сенки на Канък Чейс го викаха.

Едното колело влезе в дупка. Цялата каруца се разтресе и се наклони.

Той скочи. Право към момичето.

Тя изпищя. Опита се да се изправи на крака, да се махне от пътя му. Той я сграбчи с две ръце. Притисна я към гърдите си и двамата се претърколиха по нанадолнището.

Времето сякаш изведнъж забави своя ход. Усещаше движението на въздуха, усещаше тялото на момичето до своето. Сърцето й бясно биеше. Тя започна да вика и да проклина. Чу се скърцане на дърво — внезапната промяна в теглото наруши равновесието на каруцата. Той се опита да се извие във въздуха, за да падне на рамото си. Конете зацвилиха. Писък. Това беше момичето.

Чу се трясък — каруцата се беше преобърнала.

После земята се надигна към него. Твърде бързо.

Той се просна в праха и пое удара върху себе си. Изръмжа, когато усети твърдата земя под натъртените си ребра. Момичето спря да крещи и застена от болка.

Започнаха да се търкалят надолу по склона. Дървета, небе и трева бясно се редуваха пред погледите им. Не можеха да спрат. Момичето беше съвсем безпомощно със завързаните си зад гърба ръце. Никълъс се опита да сграбчи някакви клонки. Но не успя. Продължаваха да се търкалят, все по-бързо и по-бързо. Единственото, което можеше да направи, бе да я придържа към себе си с една ръка. Камъни и клони ги удряха, сякаш самата гора се опитваше да ги убие.

Докато, като по някакво чудо, стигнаха до дъното.

Момичето не помръдваше. Никълъс я пусна и легна по гръб. Имаше чувството, че тялото му е като разглобено. Лежеше като замаян.

Докато един куршум не профуча покрай главата му.

После още един.

— Не мърдай, проклето копеле! — изръмжа Суинтън някъде над тях.

Никълъс чуваше как той и още един стражар си пробиват път през гъстите храсти.

Отвори очи. Виждаше само небе и клони. Момичето изстена.

— Хвани ги, Суинтън! — извика Лийч.

Никълъс ги виждаше с периферното си зрение. Бяха оставили конете си на пътя. Точно на това бе разчитал.

Затвори очи. Това беше идеалното време да се помоли. Ако вярваше в подобни неща.

Опита се да изтласка болката в краищата на съзнанието си, напрегна всичките си сили и самоконтрол, за да задържи дъха си и да остане абсолютно неподвижен.

— Помогни ми, момче! Мисля, че ръката ми е счупена! — Това беше гласът на Бикфорд от върха на хълма. — Махни това от мен, проклет да си!

Такър беше зает горе с тъмничаря. Добре. Суинтън достигна дъното първи. Задъхваше си и псуваше.

— Лийч… Мисля, че е мъртъв.

— По дяволите! След целия този път?

— Отидоха си петдесетте лири. — Суинтън ритна Никълъс в ребрата.

Той не издаде никакъв звук. Остана съвсем неподвижен.

— А тя? — изръмжа Лийч.

Точно в този момент момичето тихо изстена.

„Благодаря ти“ — топло си помисли Никълъс.

Вниманието им се насочи към нея. Чуваше пукането на съчките под краката им, докато се движеха наоколо. Отвори малко едното си око.

— Изглежда нейно благородие е все още…

Никълъс изведнъж се раздвижи.

Със свободния си крак ритна пистолета на Лийч и той изхвръкна от ръката му. Скочи на крака и атакува Суинтън със силно дясно кроше, последвано от удар в бъбреците. Суинтън падна на земята, преди още да е осъзнал какво става, като изпусна оръжието си.

Никълъс се протегна към пистолета. Но не беше достатъчно бърз — не и прикован към неподвижното замаяно момиче. Лийч успя да го сграбчи преди него.

Една огромна ръка се сключи около гърлото му. Стражарят се дръпна малко назад и с другата ръка му нанесе няколко болезнени удара в ребрата. Опита се да събори Никълъс на земята, като бълваше проклятия. Никълъс силно удари с лакът назад и улучи противника си в гърдите.

Лийч изстена от болка, но не го пусна. Хватката му дори стана по-здрава.

— Такър! — изкрещя той. — Ела тук!

Момичето дойде в съзнание и седна, стенейки. Премига учудено, като видя сцената, която се разиграваше пред нея.

— Вземи… — Никълъс нямаше достатъчно дъх, за да довърши изречението.

Сключи пръстите си около силните ръце на Лийч и дръпна с всичка сила. Усещаше кръвта, която пулсираше във всичките му вени. Но не можеше да накара стражарят да разхлаби задушаващата си хватка. Вече не можеше да диша. Дробовете му горяха.

А момичето просто се взираше в него с паникьосан израз.

Никълъс се втренчи в нея, опитвайки се да го каже с очи. Вземи пистолета на Суинтън. Изпусна го ей там. Вземи проклетото нещо, преди да се е осъзнал!

Макар че ръцете й бяха вързани отзад, тя можеше да не позволи на стражаря да го вземе. Можеше поне да го ритне.

Но тя не помръдна. Стоеше като вцепенена. Една допълнителна тежест, прикрепена към глезена му.

Никълъс се опита да промуши крака си зад този на Лийч и да го извади от равновесие. Но стражарят стоеше като закопан в земята. Не помръдваше.

— Такър! — отново изрева Лийч. — Къде си, по дяволите?

Суинтън мръдна. Изръмжа някаква ругатня и бавно се изправи на краката си. После се наведе отново и взе пистолета си.

Никълъс чу зловещия звук от зареждането на пистолет. Усещаше как се изплъзва единственият му шанс да се измъкне.

Не, по дяволите!

— Застреляй го — изръмжа Лийч.

Никълъс стисна зъби и затвори очи. Върна се обратно в миналото, припомни си всички трикове, научени в битките в ограниченото пространство на кораба.

Използва хватката на противника си срещу самия него.

Внезапно се наведе напред и надигна едното си рамо, за да прехвърли стражаря през главата си.

Лийч извика и се строполи на скалата. Чу се звук от счупена кост.

Никълъс се метна настрани веднага щом се почувства свободен. Трябваше да избяга от насочения срещу него пистолет.

Но не беше достатъчно бърз.

Пистолетният изстрел му прозвуча като залп на оръдие. Познатият, задушлив мирис на пушек и барут изпълни въздуха.

Усети как куршумът се забива в плътта на лявото му рамо. Строполи се върху момичето с дрезгаво възклицание.

Суинтън веднага се хвърли към него. В едната му ръка блестеше нож, а в другата беше празният пистолет.

С гневен вик Никълъс се надигна да го посрещне. Изпитваше силна болка. Беше хванат натясно. Целият свят се скри зад кървавочервената мъгла на яростта. Всяка мисъл, всякакво човешко чувство го напуснаха и в главата му остана само едно желание. Беше го изпитвал и преди. Толкова много пъти.

Да убива.

Изби ножа със силен удар и атакува. Събори врага си на земята и започна да удря злобно, с всичка сила.

Дойде на себе си чак когато усети, че някой го дърпа — малки, нежни ръце отчаяно се бяха вкопчили в рамото му.

— Спри! — Тя плачеше. — Спри! Спри!

Никълъс пусна жертвата си. Беше замаян. Дишаше тежко. Премига. Нямаше никаква представа колко време е минало. Осъзна, че ръцете на момичето не бяха завързани. Сигурно е използвала ножа.

Суинтън лежеше на земята в краката му. Беше окървавен, в безсъзнание.

Никълъс залитна и направи крачка назад. Дори с куршум в тялото си, току-що бе пребил един въоръжен мъж. Може би дори го беше убил.

И не беше почувствал, не беше чул, не беше видял нищо. Не си спомняше нищо.

Чак сега усети болката, която пронизваше рамото му. Чак сега разбра, че по ръката му се стича кръв.

Изумен, той се обърна и погледна към момичето.

Тя пусна ръката му и се дръпна назад. Лицето й беше пребледняло. Беше потресена от тази бруталност.

— Ти си луд — прошепна тя. — Ти си побъркан!

Над главите им се засипа картеч.

Той се хвърли на земята, повличайки и нея, и погледна нагоре към пътя.

Такър стоеше там и зареждаше пушката на Бикфорд. До него, до счупената каруца, лежеше дебелият тъмничар и държеше ръката си.

— П-предайте се, вие двамата — извика момчето с треперещ глас и вдигна пушката. — Вдигнете ръце и… и никой няма да пострада!

Упоритият хлапак! Сигурно е бил твърде изплашен, за да се притече на помощ на приятелите си. Защо просто не си останеше изплашен? Никълъс хвърли един поглед наоколо. Беше ритнал пистолета на Лийч… ето го. В листата. Няколко ярда наляво.

— Ела! — каза през зъби. Без да дава време на момичето да спори, той се повлече по корем нататък.

— Какво правиш? — прошепна тя изплашено, но го последва, когато веригата я принуди.

Той посегна към пистолета. Лийч не беше стрелял и той беше все още зареден.

Но за негов ужас, веднага щом го вдигна, ръката му започна да трепери.

От години не беше държал пистолет.

Шест години.

Оръжието изгаряше дланта му. Теглото му, гладката повърхност, извивките… всичко му беше толкова познато. Като стара любовница.

Не можеше да успокои треперенето на ръката си.

Но нямаше никакво време да мисли затова. Претърколи се по гръб, прицели се…

— Не! — извика момичето.

… и стреля.

Не уцели. Ръката му толкова трепереше, че куршумът отлетя някъде далеч наляво. Но младият стражар се хвърли на земята с панически писък и покри главата си с ръце.

— Приятелите ни са мъртви, Бикфорд — извика Такър. — Няма ли да е по-добре, ако се върнем за помощ?

— Да, момче. Помогни ми да се изправя.

Такър бързо се подчини, качи тъмничаря на единия от конете и сам яхна другия.

— Ще си платиш за това! — извика Бикфорд към тях. — Кълна се в душата на мъртвата си майка, ще ви окача на въжето!

Двамата мъже пришпориха конете и се понесоха назад по пътя.

Все още по гръб, с димящия пистолет в ръката, Никълъс се заслуша в отдалечаващия се тропот на копитата.

Момичето лежеше неподвижно до него.

След известно време златистите й очи се извърнаха към лицето му. Трепереше. Отвори уста да каже нещо, но думи не се чуха. Преглътна и опита отново.

— Ти за малко не ни уби — прошепна тя. Гласът й беше изпълнен с ужас.

Никълъс подпря ръка на земята и седна.

— Ти и без това беше изправена пред бесилката, ваше благородие. Мислех си, че може би ще изразиш известна благодарност, че те освободих.

— Че си ме освободил? — тя се задъхваше. — Благодарност?

Той не обърна внимание на негодуванието й. Бързо, преди да е променил намерението си, затъкна празния пистолет в колана си.

Той изглеждаше на мястото си там. Сякаш никога не бе спирал да носи огнестрелно оръжие.

Беше толкова лесно.

Остана неподвижен за секунда. Исусе, усещаше го, притиснат към плътта му.

— Да, благодарност — повтори дрезгаво и се изправи.

Тя бързо се окопити.

— Е, не се надувай толкова — озъби се Сам и седна. — Аз си имах достатъчно добър план. Нямаше нужда да ме осво…

Той посегна към нея и я дръпна безцеремонно.

— Хайде.

— Пусни ме! — извика тя. — Нямам намерение да тръгвам никъде с теб!

— И аз си мислех същото.

Той я повлече със себе си към проснатото тяло на Лийч. Наведе се и затършува из сакото на стражаря. Извади едно портмоне, един рог с барут и няколко патрона.

— Той е мъртъв — прошепна момичето, разглеждайки падналия стражар. — Те и двамата са мъртви. Ти си ги убил!

— Или те, или аз, лейди — изръмжа Никълъс. — В такъв случай обикновено предпочитам аз да живея.

Той тръгна към Суинтън, като преди това се наведе да вземе ножа му. Пъхна го в ботуша си.

За нещастие, Суинтън също нямаше кой знае колко амуниции в себе си.

Но все пак струваше си да пожертва един куршум, за да се отърве от момичето.

Зареди пистолета.

Тя рязко си пое въздух.

— К-какво правиш? — Очите й обхождаха лицето му. — Какво смяташ да…

Той дръпна петлето и отстъпи една крачка назад. Още една. Ръката му сега не трепереше толкова силно. Тя изглеждаше ужасена, паниката й се усилваше.

— Какво възнамеряваш да…

Той се прицели и стреля, преди тя да успее да завърши изречението.

Писъкът на момичето заглуши изстрела.

Димът се разсея. Тя продължаваше да стои там, изражението на лицето й беше учудено. Преглътна няколко пъти и прокара ръце по тялото си, изненадана, че не намира никакви рани.

Без да й обръща внимание, Никълъс коленичи и огледа веригата, мърморейки проклятия.

Желязото беше непокътнато. Куршумът бе оставил само драскотина.

— О, по дяволите! — Той се намръщи.

Толкова за идеалния му план. Очевидно щеше да е много по-трудно да се отърве от очарователната си спътница, отколкото беше предполагал.

Погледна я. Рамото го болеше ужасно, имаше много малко пари и куршуми, а трябваше да се добере до Йорк за няколко дни.

С преследвачи зад гърба си.

А ето, че ще трябва да вземе и нея със себе си.

Лицето й беше по-бяло от платно, въпреки че бе стояла цял ден на слънце. Тя поклати глава няколко пъти и едно листо падна от разбърканата й коса.

— Ти си… т-ти си… съвсем… — Тя не можеше да си поеме въздух, камо ли да намери подходящата дума.

— Луд — помогна й той.

После пъхна пистолета в колана си, препаса рога с барута и натъпка патроните в джобовете си. Откъсна окървавения си ляв ръкав и превърза рамото си. Раната кървеше силно. Още.

Приспособената превръзка трябваше да свърши работа засега. Нямаше никаква представа след колко време Такър и Бикфорд ще се върнат с подкрепления.

Може би час. Може би по-малко.

Погледна към слънцето.

— Противно на това, което каза преди малко, ваше благородие, изглежда, че идваш с мен. — Той установи накъде духа вятърът и избра посока. — По-добре да тръгваме.

Хвана я за ръката и я поведе към гората.

Глава 6

Луд.

Думата отекваше в съзнанието на Сам по-силно от ехото на пистолетния изстрел. Този човек беше съвсем луд. Но когато той се обърна и тръгна, веригата, която ги свързваше, и ръката му, която стискаше нейната, не й оставиха друг избор, освен да тръгне с него.

Той се насочи към гората, като очевидно не му правеха впечатление нито раната в рамото му, нито процеждащата се през ризата му кръв. Окованите им крака затрудняваха ходенето. Дрънчащата верига се закачаше във всеки камък и всяко клонче по пътя им. Сам се препъваше, опитвайки се да не изостава. Не можеше да си поеме въздух. Беше все още замаяна от падането им по хълма. Мълчеше. Не можеше дори да мисли ясно. В главата й се въртяха сцени от невижданото насилие, на което бе станала свидетел.

Безжалостните юмруци на затворника, забиващи се в плътта на Суинтън. Кръв. Пистолетни изстрели. Нож. Безжизнените очи на Лийч, вперени в небето.

Няколко минути минаха, преди тя да се опомни. И тогава реалността най-после успя да проникне в съзнанието й: вече не беше на път за Лондон и нямаше да се срещне със съдиите, нито пък с чичо Прескот.

Беше в много по-голяма беда. Намираше се в Канък Чейс, прикована към един луд.

— Не! — успя най-после да извика тя, опитвайки се да измъкне ръката си от неговата.

Той я стисна по-здраво и я дръпна, като не й остави друг избор, освен да продължи да се движи.

— Спри! — отново се обади тя, отчаяно опитвайки се да се отскубне. Задъхваше се, опитваше се да измисли някакъв начин да му повлияе. Някакъв начин да махнат веригата и да се махне от него. — Т-трябва да отидем в някой град…

— Всеки град в околността ще е пълен със стражари, преди още да се е мръкнало.

Той продължи да върви, стиснал здраво ръката й.

— Но аз н-не мисля…

— Не давам пет пари за това, което мислиш. — Той продължи да я дърпа.

— Е, аз пък не давам пет пари за това, което казваш! Няма да дойда с теб в Канък Чейс! — Тя внезапно спря като закована.

Веригата се изпъна, дръпна го и той падна напред. Рязкото движение повлия и на нея и тя полетя назад с писък.

Чу го как изстена от болка. Тя продължаваше да лежи, опитвайки се да си поеме въздух. Той се надигна пръв, коленичи, изпсува и я изгледа страшно.

Тя се опита да се претърколи, но той беше по-бърз. Хвърли се към нея и я блъсна обратно на земята.

Тя изпищя, опитвайки се да го отблъсне, но тежестта на тялото му не й позволяваше да помръдне. Обзе я неописуем ужас. В главата й проблеснаха стари спомени.

Насилие.

Домът й… глутницата бандити, нахлуващи вътре… прислужниците, които молят за милост… Мамо, татко, къде сте… Мъжете се смеят жестоко и разкъсват дрехите на момичетата… Нахвърлят се върху тях като побеснели животни, а после писъците, о, Господи, писъците на момичетата…

Гласът й се възвърна, но тя само успя да изкрещи панически.

— Не! — започна да го удря с юмруци, бореше се с всичката сила, която притежаваше. Никога нямаше да позволи на мъж да й причини това. Никога, никога, никога. — Махни се от мен! Мах…

— Млъквай! — Той сграбчи китките й и ги притисна към земята от двете страни на главата й. Задъхваше се, очите му пронизваха нейните. — Млъкни и престани да създаваш неприятности, по дяволите…

— Пусни ме! — Господ да й е на помощ, досега не бе и предполагала, че той й готви съдба, по-лоша и от смъртта. И не можеше да избяга. Така, както я беше заклещил, тя не можеше дори да го ритне, както направи снощи със Суинтън. — Не ме докосвай! Махни ръцете си от мен! Ако само ме докоснеш, ще те убия! Кълна се!

Той се втренчи в нея. Изненадата измести гнева от лицето му.

Постепенно разбра от какво се страхува тя и поотпусна малко хватката си.

— Не се притеснявай, ангелче. — Подигравателна усмивка изкриви устните му. — Нямам такова намерение. Нима забрави, че видях какво се случи на последния мъж, който опита да… се сприятели с теб.

Тя премига объркана. Нима се страхуваше от нея? Или се шегуваше?

Продължи да се бори.

— Ще те пусна — продължи той — веднага щом се успокоиш и се вслушаш в гласа на разума.

Въпреки раненото си рамо, той успяваше да я удържи. С лекота. Досега не беше си давана сметка колко силен е всъщност. А както изглежда, в момента използваше само част от силата си. Ако искаше да я…

Но колкото и да беше странно, веднага щом спря да се дърпа, той отпусна ръцете й. Всъщност, въпреки че я беше лишил от възможността да се движи, въпреки че очевидно беше много ядосан, той не й бе причинил болка. И не се беше опитал да я изнасили. Все още.

Тя си пое дълбоко въздух и се опита да прогони ужасяващите спомени в онова тъмно ъгълче на съзнанието й, което никога не напускаха. Беше виждала пламъчето на похотта в очите на достатъчно мъже, за да може да го разпознае… но в неговите очи не видя нищо подобно.

— Така е по-добре — каза тихо той, когато тя се отпусна. — А сега, ваше благородие, искам да ме изслушаш и да ме слушаш добре, защото нямам намерение да повтарям…

— Н-не ме интересува какво имаш да ми казваш.

— Е, това е доста лошо. Защото ние двамата с теб сме оковани заедно. — Той се намръщи. — Това не ти харесва, на мен също, но е факт. Така че, докато не намеря начин да махна тази проклета верига, ще ходиш там, където аз кажа, и ще правиш това, което аз кажа, и ще…

— Не се подчинявам на ничии заповеди, освен на моите собствени.

Това изявление учуди и нея не по-малко, отколкото него. Но не можа да се въздържи. Въпреки че гласът й трепереше толкова силно, колкото и тялото, тя имаше точно това предвид.

— Но сега ще го направиш. Защото, ако опиташ с още някой номер като този, някой от двамата ще се окаже със счупен крак или глава…

— Ще ходя само там, където поискам, и ще правя само това, което поискам, и няма да ти позволя да ми заповядваш. — Тя веднага разбра колко глупаво звучат думите й. Те бяха оковани заедно, не беше възможно да претендира за никаква независимост. Гневът й избухна: — Не съм те молила да ме включваш в налудничавото си бягство! Аз си имах достатъчно добър план.

— Да прелъстиш онова луничаво, вятърничаво момче? Това ли наричаш план?

Тя се задъхваше.

— Не съм имала намерение да… Ти това ли си помисли?

— Всеки мъж, който има очи на главата си, щеше да види, че му предлагаше услугите си в замяна на това, което поискаш да направи за теб.

Тя го погледна, шокирана.

— Това не е вярно! Просто исках да… го накарам да ме съжали и да… ми помогне.

— О, да, това вече е план. — Той се изсмя. — Щеше да го накараш да ти съчувства дотолкова, че да те освободи? А останалите стражари какво щяха да направят? Да се мотаят безгрижно наоколо и да те оставят да си тръгнеш? Много умно. — Той продължаваше да се смее. — Ако не бях аз, лейди, щеше да увиснеш на бесилката, преди седмицата да е изтекла.

Ироничният му смях отново я накара да се изчерви. Чувстваше се глупаво. Дразнеше я подигравателният му тон, сякаш тя беше някоя слаба, глупава, безпомощна жена.

— Не съм те молила за мнението ти, негоднико! Мога сама да се грижа за себе си. Нямам нужда от ничия помощ, разбираш ли? Нито твоята, нито на когото и да било друг!

— Хубаво. Защото нямам никакво намерение да ти предлагам помощта си. — Той затвори очи за момент, все още се задъхваше. Въпреки всичката си сила и издръжливост, очевидно много го болеше. — Доникъде няма да стигнем, ако искаме да вървим в различни посоки. Като се подчиняваш на заповедите ми, всичко ще е наред.

— В такъв случай, страхувам се, че наистина доникъде няма да стигнем.

Той отвори очи и тя видя, че в тях блести опасно пламъче.

— Няма какво повече да обсъждаме, ангелче. Само единият от двамата може да заповядва в случая… и той стои пред теб.

Без да й дава възможност да продължи спора, той се изправи и я дръпна безцеремонно. Тя беше поразена от ръста му. В затвора бе принуден да се навежда, заради ниския таван, но сега се извисяваше в цял ръст. Тя едва стигаше до брадичката му, очите й бяха на нивото на второто копче на ризата му.

— Този път, ваше благородие — каза той със заповеднически тон, — предлагам да размърдаш красивите си малки крачета.

Хвърли й още един суров предупредителен поглед, обърна се и тръгна през гората.

След час вече бяха навлезли дълбоко в сърцето на Канък Чейс. Постепенно се научиха да вървят, без да се препъват, въпреки веригата.

Но той въобще не спираше. Дори за кратка почивка. Вървяха и вървяха, докато Сам не почувства, че е на края на силите си. Не чувстваше краката си, гърлото я болеше от усилията да си поема дъх.

Навлязоха дълбоко в гората. Дърветата ставаха все по-гъсти, клоните им закачаха косата й. Ниските храсти дърпаха роклята й. Листата почти закриваха слънцето, но сянката вече не беше балсам за кожата й. Стана й студено.

Помисли си, че Канък Чейс наистина заслужава зловещата си слава. Тъмните сенки, острият мирис на дърветата, дори въздухът тук беше различен.

Неприятното усещане се засилваше, въпреки че тя непрекъснато си казваше, че то се дължи на умората. Умората, която я караше да изпитва безмилостният й спътник.

Думите, които й бе казал преди, не излизаха от главата й. Или те, или аз. В такъв случай предпочитам аз да живея.

Това беше очевидно. Той не се интересуваше от нищо друго, освен от себе си. Всеки път, когато се опитваше да спре и да помоли за почивка, той я дръпваше и й заповядваше да продължи. Беше безмилостен, коравосърдечен…

Тя се подхлъзна на някакви мокри листа. Той я сграбчи, но и двамата загубиха равновесие и се озоваха на земята.

Той започна да проклина. Тя лежеше на влажния килим от листа и се опитваше да си поеме дъх. Краката й трепереха от изтощение.

— Н-не… мога. — Тя се задъхваше. Очите й бяха пълни със сълзи. — Н-не мога… да… продължа.

Този път, вместо да спори, както бе очаквала, той остана на земята. Тя затвори очи с облекчение. Единственият звук, който се чуваше, беше накъсаното им дишане.

Когато тя най-после успя да нормализира дишането си, се понадигна, прехапала долната си четна, за да не изстене. Облегна се на най-близкото дърво. Ръката на спътника й се вкопчи в нейната, но тя не й обърна внимание. Затвори очи и изтри потта от лицето и врата си с краищата на съсипаната си копринена рокля. Махна залепилата се за лицето й коса и отвори очи. Спътникът й лежеше на земята със затворени очи. Беше пребледнял. Раната му кървеше силно. Целият гръб на ризата му беше обагрен в червено.

Може би вече беше много слаб, за да я нарани.

Моля те, Господи, помогни ми.

Устата й пресъхна. Сърцето й заби бясно. Сякаш усетил мислите й, той отвори очи и я погледна.

Проснат на земята, с разрошена коса, блестящи зелени очи и окървавено рамо, той изглеждаше така, сякаш това диво място бе родният му дом. Един ранен хищник. Тъмен, непредсказуем, способен на всякакъв вид… диващина.

Погледът му се спря на краката й. Продължаваше да диша тежко.

— Ела тук.

Сам се вцепени. Гласът му беше по-слаб отпреди, но тя не смееше да рискува. Огледа се наоколо за оръжие, с което би могла да се защитава. Камък. Клон. Каквото и да е.

— Казах да дойдеш — повтори той нетърпеливо.

Тъй като тя не се подчини, той посегна към стъпалото й и го сграбчи.

— Какво правиш? — Тя се опита да се отскубне. — Пусни ме!

— С удоволствие — уморено каза той, но не я пусна. Повдигна се на лакът. Хвана обувката й с другата си ръка и я събу. — Не можеш да си представиш колко много искам да те пусна да махна тази верига от крака ти и да приключа с теб.

Вместо да я нападне, той се зае със скобата, стягаща глезена й.

Сам не се възпротиви, макар да знаеше, че само един удар в раненото му рамо щеше да го накара да я пусне. Но нямаше никакво желание да предизвиква насилие, ако можеше да го избегне.

Освен това, беше съвсем наясно какво се опитвала направи той. Дърпаше скобата, опитвайки се да я изхлузи от крака й.

Може би щеше да успее.

— Хайде — мърмореше той под носа си. — Хайде.

Сам се опита да му помогне, но той явно не се нуждаеше от помощта й. Беше хванат с една ръка крака й, с другата — желязната скоба. Въртеше ги във всички посоки, опитвайки се да измъкне крака й.

— Много е стегната — обади се най-накрая тя. — Няма да излезе.

С кратка, цветиста ругатня той я пусна. Отпусна се отново на земята и захвърли калната обувка в скута й.

— Страхотно — изръмжа, — от всичките крадли в Англия се оказах окован с тази с най-големия крак.

Сам се дръпна назад толкова, колкото й позволяваше веригата. Което съвсем не беше достатъчно далеч.

— Ще съм ти благодарна ако пазиш мнението си за себе си. — Тонът й беше леден, но дори и най-високомерната й преструвка не можеше да скрие факта, че бузите й горяха. Пареха. Тя потърка глезена си, за да изтрие калта и да премахне неочакваната топлина, която предизвика докосването на мазолестите му пръсти по голата й кожа.

Обу обувката си. Кракът я болеше, но тя не можеше да разбере какво е това странно… изтръпване.

Реши, че непознатото усещане е предизвикано от необичайното за нея физическо натоварване.

— Не съм виновна, че скобата е толкова стегната. — Тя погледна към мъжа и прошепна предизвикателно: — Освен това, краката ми не са големи.

— По дяволите, ако това има значение в момента — изръмжа той. — Изглежда, че няма начин да се освободя от теб. — Той отвори очи и погледна към върховете на дърветата. — Остават още два часа до залез слънце. Готова ли си да ускориш крачката, лейди Голям крак?

Тя не обърна внимание на сарказма му, но цялото тяло я заболя, като чу, че трябва да ускори крачка.

— Не — изстена тя. — Не, не съм готова. Не можем ли да спрем? Не можем ли да си починем поне…

— Не, освен ако не изгаряш от желание да се върнеш обратно в затвора. — Той се надигна. — Веднага щом се разнесе мълвата, че двама опасни престъпници са избягали, че има двама убити стражари и че се предлага награда, всеки в Северна Англия ще тръгне по следите ни. Още преди да е съмнало, а може би и по-рано. А ако вземат и кучета…

Той не довърши и уморено прокара ръка през косата си.

Сам почувства внезапен страх. Кучета. Много мъже, които я преследват. Опитни мъже.

И щяха прекрасно да знаят откъде да започнат търсенето. Младият Такър щеше да им покаже.

Гърлото й се сви. Спътникът й беше прав. Трябваше да продължат. Да се отдалечат от мястото, където навлязоха в гората.

Но страхът й се смеси с гняв към неговото очевидно безразличие.

— Не помисли ли затова, преди да решиш да скочиш от каруцата?

— Да, помислих — отвърна той, — но не смятах, че ще съм принуден да споделя очарователната ти компания, ангелче. Планът ми беше досега да съм се отдалечил достатъчно. Ти ме бавиш. — Той посегна и разхлаби превръзката около раненото си рамо. — Но преди да продължим, по-добре е да хвърлиш едно око на тази проклета рана.

Прищя й се да се изплюе в лицето му. Първо я обиждаше, а сега иска да се погрижи за раната му.

— Ако мислиш, че ще си помръдна пръста, за да ти помогна — каза тя с тих, равен глас и скръсти ръце на гърдите си, — по-добре ще е да помислиш отново.

Той стисна зъби и потрепери, когато развърза пропития с кръв парцал.

— Слушай какво — глухо каза той. По лицето му се стичаше пот. — Ако смяташ, че сега си в беда, само се опитай да си представиш какво ще ти се случи, ако припадна от загуба на кръв. Или ако умра.

Тя се опита да си представи колко доволна щеше да бъде, ако това се случи, но той прекъсна мислите й.

— Ще останеш тук с деветдесеткилограмов труп, привързан към глезена ти. — Очите му я пронизваха. — Ще си съвсем безпомощна, когато дойдат преследвачите. Ако не те намерят първо кучетата, ще станеш на кайма от куршумите. Когато стражарите си имат работа с бегълци, убили двама от хората им, те оставят куршумите им да говорят вместо тях.

Тя се вцепени.

— Но не аз убих стражарите!

— Съмнявам се, че ще имаш време да обясниш.

Те се гледаха известно време безмълвно. После той обясни просто:

— Ако аз умра, умираш и ти. Ако оживея… — Трябваше да спре за малко, преди да продължи — … ще живееш и ти.

Онемяла, трепереща, тя се опита да овладее страха и неприязънта, които я обзеха. Той беше непоносим. Арогантен. Коравосърдечен, нецивилизован. Егоист.

Но в думите му имаше смисъл. Беше прав. Ако искаха да оцелеят…

Трябваше да се съюзят.

Тя отвърна на погледа му, борейки се с гнева си, с гордостта си и с мисълта, че ще трябва да обуздае независимия си нрав.

— Достатъчно лошо е, че вече изглеждам като твой съучастник — изсъска тя. — Ако ти помогна, наистина ще стана твой съучастник.

Без да казва нищо, без да премества поглед от очите й, той извади ножа на Суинтън от колана си.

Сърцето й спря да бие. Опасен. Беше забравила да добави опасен. Тази дума го описваше по-добре от всички други.

Но не би могъл да я убие. Ако искаше да спаси кожата си, не можеше да я убие.

Макар че това не означаваше, че не би я наранил.

Той завъртя ножа с почти невидимо движение на китката си и го хвана за острието. Подаде й го.

— Но ти си достатъчно умна, за да разбереш, че това, което казвам, е вярно, нали, ангелче?

Гласът му беше дълбок, тих и за първи път в него нямаше сарказъм.

Тя се поколеба. Погледът й се местеше от зелените му очи към сребристия блясък на острието в пръстите му.

После бавно, колебливо, посегна и взе ножа.

Когато пръстите й се сключиха около дръжката, през ума й мина една мисъл. Беше търсила оръжие… и ето, че го имаше.

Сякаш прочел мислите й, той я спря само с няколко думи:

— Аз не бих го направил.

Мекият му тон правеше значението на думите още по-ясно. Беше просто едно напомняне — сякаш тя имаше нужда от това — че не би посмяла да го нападне, че няма смисъл да се надява, че ще може да се защити. Дори и с нож.

Тя преглътна и си каза, че всичко ще бъде наред. Докато веригата ги свързваше, трябваше да са живи и двамата. Когато успеят да намерят начин да свалят скобите, тогава всеки от тях щеше да тръгне по пътя си.

Засега просто трябваше да понася присъствието му и да не утежнява още положението им. Защото животът й зависеше от това.

— И какво трябва да направя с ножа?

— Да извадиш куршума — каза той кратко, сякаш това се разбираше от само себе си.

Челюстта й увисна.

— Шегуваш ли се?

— Както виждаш, не се смея.

Той се обърна с гръб и започна да разкопчава жилетката и ризата си.

— Н-но аз не мога… Не знам как. Никога не съм…

— Както изглежда, наоколо няма никакви лекари. Нямам никакво право на избор, а нямам и време. Трябва да продължа.

Тя с раздразнение отбеляза, че той продължава да говори в първо лице, сякаш тя въобще не съществуваше. Сякаш тя не беше нищо друго, освен някакъв неприятен придатък от другата страна на веригата.

А само при мисълта за раната му й се повдигаше.

Но все пак, вече се беше научила, че е безсмислено да спори с него, след като си е наумил нещо.

Несигурно, с треперещи ръце, тя се приближи към него, шепнейки молитва.

— Няма нужда да молиш Господ за помощ — промърмори той, когато приключи с разкопчаването на окървавените си дрехи. — Мисля, че той въобще не се интересува от мен.

Той съблече жилетката си, а после и ризата, отлепяйки я от раната с бързо дръпване и сподавено проклятие.

Сам се извърна, покрила уста с ръка, за да заглуши вика си. Толкова много кръв! Призля й, гората се завъртя пред очите й. Тя преглътна и си пое дълбоко въздух.

— Няма да припаднеш, нали? — попита той през рамо.

— Не.

— Тогава побързай!

Той легна на земята по корем. После изведнъж се сети нещо. Посегна към най-близкия храст, откъсна едно клонче и го пъхна между зъбите си.

Устата на Сам пресъхна, когато погледна към решителния си пациент. Но когато се опита да се премести към рамото му, веригата издрънча и се изпъна.

— Не мога да стигна. Веригата не е достатъчно дълга.

Той сви десния си крак, за да й позволи да се приближи.

Тя седна до него. Беше решена да докаже, че не е толкова слаба и глупава, колкото той я смяташе. Събра цялата си смелост и вдигна ножа.

Но когато се наведе над раната, просто не можа да продължи. Представляваше една дупка — малка и кръгла.

— Из-зглежда дълбока. А… н-ние нямаме нищо, с което да облекчим болката.

Той изплю клончето.

— В момента нямам по-голяма нужда от нищо друго, освен бутилка ром. Виждаш ли кръчма някъде наоколо? — Гласът му бе започнал да отслабва, изглежда вече губеше сили. — Просто го извади, лейди.

— Но аз дори не знам какво търся.

— Парче олово. Не мисля, че ще е трудно да го намериш — Той отново пъхна клончето между зъбите си и продължи: — Костта е бяла.

Отново й призля Той не каза нищо повече. Само обърна главата си и затвори очи. Беше напрегнат.

Тя се стегна, вдигна ножа, шепнейки молитва, въпреки заядливите му думи.

После внимателно се залови за работа.

Глава 7

Той беше припаднал. Сам захвърли металното парче и пусна ножа в листата. Чувстваше се изтощена.

— Слава Богу — прошепна тя.

Как е възможно някой да понесе това, което той току-що понесе? Беше се опитала да работи бързо, куршумът не беше толкова дълбоко, колкото първоначално си бе помислила, но все пак изваждането му отне много време.

Главата й беше замаяна, стомахът й се бунтуваше и тя си помисли, че също ще припадне. Беше се справила с трудната задача, но сега, когато свърши, всичките й сили я напуснаха и тя се разтрепери. Затвори очи и преглътна, опитвайки да нормализира дишането си.

Без да вижда нищо наоколо, тя посегна към парчето от фустата си, в което бе избърсала ножа, и изтри ръцете си.

— Съжалявам.

— Съжаляваш?

Гласът му беше толкова тих, че тя едва го чу. Учуди се, че той все още е в съзнание. После се замисли за момент, не помнеше какво точно бе казала.

— Съжалявам, че ти причиних болка — успя най-после да каже.

Подутото му ляво око се отвори и устните му се разтегнаха в бледо подобие на циничната му усмивка, която вече й беше до болка позната.

— Ти не си… първата жена, която… се надвесва над мен с нож, ангелче — прошепна той.

После отново затвори очи.

Тя захвърли парцала настрана, все още треперейки. Не знаеше как да тълкува думите му. В неговото състояние. Сигурно ужасно го болеше. Въпреки че не трепна, докато тя ровеше в раната му, бе изстенал един или два пъти. Когато почти привършваше, той строши надве клончето между зъбите си.

Но съдейки по белезите на гърба му, той очевидно и друг път бе раняван. По всяка вероятност от куршуми.

Освен по-големите белези, по гърба му имаше и тънки ивици. Една под друга. Може би грешеше, но изглеждаха така, като че ли са причинени от камшик. Бяха доста избледнели, сякаш бяха от времето, когато е бил млад.

Кой беше този мъж?

Не беше се осмелила да го запита преди, но сега въпросът не й даваше покой. Погледна към дебелата верига, която ги свързваше, и подпря ръце на земята, за да се успокои.

Кой беше този мъж, чиито студени очи, необичайна сила и белези говореха за години, прекарани в болка? Знаеше, че не е бандитът, за който го мислеха стражарите. Но не знаеше нищо повече за него.

Освен това, че бе готов да рискува живота си, за да избяга от закона. Своя живот. И нейния.

Не можеше да пропъди от ума си сцената, когато удряше с голи ръце Суинтън. Беше го убил брутално. Без да се замисля.

Но въпреки това същите тези ръце се разтрепериха, когато взе пистолета. И въобще не можа да уцели Такър. Сякаш никога преди не беше държал пистолет.

Кой, по дяволите, беше той?

Тя бързо се извърна и откъсна още една ивица от фустата си, за да го превърже.

Защото инстинктите й я предупреждаваха че всъщност не иска да узнае отговора на този въпрос.

— Ще се оправиш ли? — Тя се опитваше гласът й да звучи равно.

— Да.

Не беше особено убедително. Раната му кървеше много повече отпреди.

— Мисля… мисля, че трябва да се опитам някак да затворя раната.

— Дай й нож и тя вече се мисли за лекар — слабо се обади той.

Тя не му обърна внимание. Мислеше. Огледа се наоколо — листа, клони, локви вода. Нищо. По-малко от нищо.

— Бих могла… Как се казва? Да я обгоря. С ножа. Ако запаля огън…

— Не — рязко каза той и вдигна глава. — Не ставай глупава. Пушекът ще… ги доведе право при нас.

— Но ако не спра кървенето, ти няма да можеш да продължиш. И тогава какво ще стане с теб… искам да кажа, какво ще стане с нас?

— Всичко ще бъде наред. — Той се опита да се изправи и процеди през зъби: — Просто трябва да…

— Бих могла да я зашия.

Това го изуми. Подпрян на лакът, той премига към нея.

— Още една умна идея, ваше благородие. И какво смяташ да използваш? Някое клонче и стрък трева?

Тя впери поглед в него с царствено високомерие. После се извърна, без да си дава труд да му обяснява, и бръкна в деколтето си.

Извади малкото златно бижу, което винаги държеше до сърцето си.

Това беше единственото нещо от миналото, което все още притежаваше. Единственият спомен от дома й, от семейството й… от майка й. Носеше го непрекъснато, за да го скрие от завистливи очи и алчни ръце. Развърза панделката, която беше увита около него, освободи златната верижка и я сложи на врата си.

Украшението се плъзна между гърдите й. Тя отвори финото капаче с нокът и извади една игла. Една от сребърните игли за дантели на майка й. Обърна се и триумфално я вдигна във въздуха.

Той нямаше благоприличието дори да изглежда изненадан, още по-малко да й се извини.

— Що за медальон е това? — попита опулен.

— Това не е медальон, а кутийка за игли. Никога ли не си виждал кутийка за игли?

Погледът му срещна нейния.

— Не съм прекарал много време във висшето общество.

— О! — Тя замълча за момент — Разбирам.

Скованият му отговор я накара да се почувства глупаво. Всъщност въобще не разбираше. Повечето дами с благороден произход — дори тези от по-низшите класи, като нея самата — имаха кутийки за игли. Какъв живот е водил, от кой свят идва, след като не бе виждал един толкова често срещан предмет?

Очевидно това беше свят, доста по-различен от този, в който тя бе родена.

Погледът му се плъзна по блестящото късче злато. Изражението му нямаше нищо общо с възхищение или любопитство. Очите му бяха просто… алчни. Това беше единствената дума, с която можеха да се опишат в момента. Сам трябваше да направи усилие, за да не вдигне ръка и да стисне кутийката.

А също и деколтето си. Усещаше погледа му така, сякаш я докосваха мазолестите му пръсти.

Онова странно чувство отново премина през тялото й и така наруши самообладанието й, че замалко не изпусна иглата.

— А сега — бързо каза тя, опитвайки се да отвлече и неговото, и своето внимание, — имам нужда от един хубав здрав конец.

Той я погледна и повдигна дяволито вежди.

— Няма нужда да ми казваш — ти си специалистка и в шиенето, както и в кражбите, фалшификациите и опитите за убийство.

Тя сви рамене.

— Нещо такова.

Ако той можеше да бъде загадъчен, защо и тя да не можеше. Нямаше намерение да му казва истината.

Освен това дори да й повярва, той отново щеше да й се присмее. А беше понесла достатъчно от подигравките му.

Съсредоточи се върху предстоящата задача и огледа критично дрехите му — разкъсаната риза, жилетката, прилепналите черни бричове. Обикновени, домашни платове, които сигурно са тъкани от обикновени, домашни памучни конци.

После погледна към своите дрехи и се намръщи, разбирайки, че ще й се наложи да поскъси още роклята или фустата си. Те бяха шити с най-добрите копринени конци, които бяха по-здрави и определено по-подходящи за целта.

Роклята вече не ставаше за нищо — беше цялата в кат и скъсана поне на дузина места. Каза си, че ако я скъса още малко, едва ли би имало голямо значение.

Въздъхна тъжно и започна да разпорва подгъва на ръкава си. След няколко минути вече имаше достатъчно дълъг копринен конец.

Вдяна единия му край в иглата и погледна пациента си.

— Готова съм. Страхувам се, че…

— Ще ме заболи. — Той отново легна в листата. — Каква изненада.

Сам премълча отговора, който й дойде на ума, и приклекна до него. Правеше всичко възможно, за да му помогне, а единствената реакция от негова страна бе неспирният поток от саркастични забележки. Той беше най-досадният човек, който бе срещала.

Може би болката, която изпитваше, бе достатъчно извинение за поведението му. Може би. Тя си пое дълбоко въздух, съсредоточи се и се захвана за работа.

Не срещна особени затруднения със зашиването, тъй като раната беше сравнително малка. Почти не можеше да повярва, че използва една от иглите на майка си, за да зашие рана от куршум.

Тази мисъл внезапно върна спомени, толкова приятни, сякаш не бяха нейни. За един салон, за една камина, затри жени в люлеещи се столове, проблясващи сребърни игли, смях, за един мъж с лула, който се усмихва…

Не. Тя премига, за да преглътне сълзите, не искаше да се поддава на собствената си слабост. Не биваше да си спомня. Всичко това беше свършило. Завинаги. Любовта, смехът. Всичко беше минало. Беше безполезно да си спомня живота, който бе водила някога.

Трябваше да мисли за настоящето. За оцеляването си.

И за този непознат, този ненормален негодник, чийто живот се бе преплел с нейния по някаква странна прищявка на съдбата.

Той не трепна нито веднъж, не издаде никакъв звук. Сякаш беше от желязо.

— Готово. — Тя завърза конеца и почисти иглата. Върна я в кутийката й. — Мисля, че това ще спре кървенето.

Посегна към ризата му. Искаше да направи още превръзки от остатъците от нея.

Но ръката му се стрелна и я дръпна бързо. После седна, все още с гръб към нея, и бавно я облече, като внимаваше да не докосва раната си.

Тя седна на петите си и се намръщи.

— Нямаше нужда да ми благодариш.

Той продължаваше да мълчи.

Хубаво. Явно не беше по благодарностите.

Тя направи един последен опит да бъде любезна.

— Предполагам, че трябва да се обръщаме някак един към друг. Можеш да ме наричаш мис Делафийлд.

Не беше истинското й име, а това, което бе избрана, когато напусна Лондон. Това беше името на първото селце, през което мина тогава. Това бе обичайният начин, по който даваха име на сираците.

— Нямам намерение да завързвам социални контакти — смутолеви той.

Докарана до ръба на търпението си, тя се изправи пред него.

— Вероятно имаш име. А и не е трудно да си измислиш някое. Или предпочиташ да те наричам, например…

Той още не беше закопчан ризата си. Очите й се спряха на белега в средата на гърдите му. Велзевул.

Думата замръзна на устните й. Втренчи се в белега.

Той беше жигосан. Дамгата имаше вид на вилица.

Краката й омекнаха, всеки момент щяха да й изневерят. Главата й се замая. Познаваше този белег. Знаеше какво означава. Всеки в Англия бе чуван страшните разкази. Бавачките все още плашеха с тях децата.

Беше оцелял от един от затворническите кораби, закотвени в Темза в които бяха натъпкани най-опасните престъпници. Целта бе да се освободи място в препълнените затвори. Тези хора бяха третирани като животни от надзирателите си.

Но това е било… Боже Господи… преди повече от две десетилетия. Въстанията през 1720 г. бяха завършили с потопяването на почти всички затворнически кораби на дъното на Ла Манша. Повечето затворници и надзиратели бяха потънали заедно е тях. Голяма част от най-опасните престъпници опустошаваха Лондон. Този експеримент никога не бе повторен.

Ако се имаше предвид възрастта му…

Той тогава е бил малко момче.

Боже милостиви! Тя бавно вдигна поглед към лицето му. Той не помръдваше. Ръцете му се бяха спрели на копчето в средата на ризата. Изражението му беше неразгадаемо. Беше блед.

Но погледът му се забиваше в нея като острие на меч. Очите му горяха от някакво чувство, което тя не би могла да назове.

Сам изтърси въпроса си с изплашен шепот, преди още да е успяла да се осъзнае.

— Кой, по дяволите, си ти?

Той стисна устни. Сам си помисли, че няма да й отговори.

Но само след момент той го направи.

— Някой, когото е по-добре да не познаваш.

Хладният му той отново възвърна страха й.

Той закопча ризата си, сякаш нищо не се беше случило, и облече жилетката си.

Сам преглътна. Гърлото й беше пресъхнало. Някой, който е по-добре да не познаваш. Това беше предупреждение. Тя не посмя да задава повече въпроси. Вече знаеше много повече, отколкото й се искаше, за този мъж, привързан към нея с осемнайсет железни халки.

Той убиваше, без да се замисля. Интересуваше се само от себе си. И очевидно беше научил всичко това — и Бог знае още какво — в един от най-ужасните затвори в цялата английска история.

А в момента животът й зависеше от него.

Погледът й все още бе прикован в неговия. Тя си спомни един урок, който бе научила много отдавна, когато бе принудена да започне да краде.

Когато очите им са заети, ръцете ти могат да правят всичко, което поискаш.

Тя коленичи и вдигна парцала от фустата си, който бе захвърлила преди малко.

— Не бива да оставяме следи. — Гласът й звучеше съвсем спокойно.

Със същата ръка взе и ножа и го пусна в дълбокия джоб на роклята си.

Той изглежда, не забеляза. Опитваше се да се изправи на краката си. Погледна към слънцето, което се бе превърнало в червена ивица на хоризонта, проблясваща през клоните на дърветата.

— Има още време, преди да падне нощта. — Той се подпря с една ръка на най-близкото дърво, дишайки тежко, и я погледна. — Можем да го използваме.

Тя все още клечеше в листата. Сърцето й биеше толкова бързо, че известно време не бе в състояние да проговори.

— Да.

— Тогава да тръгваме. — На устните му се появи сянка от циничната му усмивка. Той протегна ръка, за да й помогне да се изправи. — След вас, мис Делафийлд.

Дърветата се извисяваха над тях като мачти. Никълъс предполагаше, че той и вече мълчаливата му спътница са вървели още един час. А може би повече. Не беше сигурен. Беше загубил представа за времето. Възприятията му бяха притъпени от загубата на кръв, умората, болката.

Раната в лявото му рамо пулсираше, гореше. Надяваше се, че кръвта му не се е отровила. Не искаше да умре, не и привързан към тази красавица с лимоненожълта рокля.

Това не беше начинът един бивш пират да влезе в ада.

Мис Делафийлд.

Никълъс се загледа в гърба й. Не беше сигурен кое го тревожеше най-много: пулсиращата болка в лявото му рамо, дрънченето на веригата, непривичното чувство на слабост, което го караше да легне на земята и да заспи…

Или това, че я беше оставил да задържи ножа.

Не можеше да си обясни защо й бе позволил да го задържи. Беше глупаво от негова страна. Беше му достатъчно това, че е импулсивна, твърдоглава и нервна. А сега беше и въоръжена.

Той се намръщи и се опита да си внуши, че тя с нищо не го заплашва. Нека да си мисли, че го е надхитрила. Нека да се чувства сигурна. Това може да я накара да не спори толкова, да не причинява непрекъснато неприятности. А това му беше само от полза.

Той извърна поглед от гърба й, от тези прекрасни рамене, от разбърканата руса коса, от тези вълнуващи, олюляващи се бедра.

Едно нещо беше ясно дори и за притъпените му сетива — тази крадла имаше странно въздействие върху него. Такова, каквото никоя жена досега не бе имала. А това не му харесваше.

Сигурно е просто желание, усилено неимоверно от принудителната близост и от факта, че отдавна не е бил с жена. Само докосването на ръката й върху голата му кожа беше достатъчно, за да накара кръвта му да кипне. А когато тя се наведе над него и той усети топлия й дъх върху рамото си, дантеления ръкав, който гъделичкаше гърба му, желанието, което се надигна в него, беше по-тревожно и от болката.

Ето, дори сега не можеше да свали очите си от нея. Един познат импулс вътре в него го караше да копнее да я докосне, да почувства копринената мекота на косата й между пръстите си, да посегне към нея и да придърпа тялото й към своето…

Той премига, за да прогони видението. Беше изумен. Откъде, по дяволите, идваха тези мисли? Не можеше да си обясни.

Дори името, което му беше казала преди малко, не излизаше от главата му. Мис Делафийлд. Подхождаше й. Просто, елегантно, грациозно. И по всяка вероятност — фалшиво.

Защо тогава беше доволен, че тя каза мис? Мис, а не лейди Делафийлд. Или херцогиня Делафийлд. Или просто мисис Делафийлд. Може и да лъжеше, че не е омъжена, но не му се струваше вероятно. Кой мъж, който познава ината й и острия й език, би се оженил за нея?

Той заби поглед в земята и се насили да мисли за положението си. Да бяга. Да се движи. Която и да беше тя, каквато и да беше… това нямаше значение. Нито пък името й, нито изкусителните извивки на тялото й, нито смущаващото влияние, което оказваше върху него.

Защото тя бе видяла дамгата на гърдите му. От израза на лицето й бе разбрал, че тя знае какво означава тази дамга. Дори и да не можеше да определи точно за кой кораб става дума, тя можеше да разкрие тайната му.

А това означава, че може би щеше да се наложи да я убие.

Стомахът му се сви на топка от тази мисъл. Никога през трийсет и осем годишния си живот не бе причинявал зло на жена. Дори беше забранил на хората си да се възползват от пленените жени. А това беше доста необичайно. Така си спечели прякора Сър Никълъс. Безмилостният враг на Кралската флота, пиратът, който ограбваше търговските кораби, беше пословичен кавалер с всички жени, независимо от общественото положение.

Но тази жена беше различна. Не можеше да си позволи да се чувства кавалер спрямо нея. Не и ако искаше да избегне въжето.

Само няколко затворника оживяха след бунта на „Молох“ — корабът, който бе негов дом в продължение на осем години. А Никълъс Броуган бе най-известният от тях. Беше съвсем сигурен, че властите ще се досетят за името на кораба, ако мис Делафийлд им опише белега му.

И можеше да си представи, че тя ще го направи. Особено ако това щеше да спаси собствената й красива шия.

Да, би го направила. Без дори да й мигне окото. Точно както бе направила снощи в затвора.

Той стисна зъби и отново я погледна, проклинайки наум. Проклинаше раната и слабостта си, които му попречиха да закопчее ризата си по-бързо.

Но най-вече проклинаше Бог, който бе пресякъл пътищата на съдбите им. Бе оставил една невинна девойка на милостта на бездушно животно.

Внезапно чувство за вина го задуши. Той премига. Пред очите му отново изникна образът, който толкова често го тормозеше: обвиняващите очи на едно момче… това невинно дете върху горящия, потъващ кораб… пистолетния изстрел, който непрекъснато отекваше в главата му.

Беше се заклел никога повече да не убива човек. Беше таил надежда, че шестте години, прекарани като обикновен гражданин, може би са го променили.

Но тази надежда бе умряла днес заедно със Суинтън и Лийч. Звярът в него не беше победен. Просто бе чакал удобния момент, за да стане и да започне да убива.

Никълъс не можеше да контролира насилствената си природа. Не можеше да си вярва.

И ето че отново носеше пистолет.

До човек като него, мислеше си той, гледайки горчиво към небето, не бива да се допуска невинно същество.

Мис Делафийлд изведнъж спря пред него и се вцепени като изплашена сърна.

— Виж! — прошепна тя, сочейки пред себе си. — Какво е това?

Никълъс спря до нея, опитвайки се да се отърси от хаотичните си мисли, и присви очи към сенките.

— Не виждам…

Видя я, преди още да е довършил изречението си. На няколко метра пред тях. Светлина, която премига и после угасна.

— Проклятие!

Сграбчи момичето и скочи с нея към един гъст храсталак. Веригата издрънча.

Фенер ли беше това? Факла? Нима преследвачите им вече ги бяха обградили? Очакваше да чуе вик или пистолетен изстрел. Усещаше как момичето трепери до него.

Но не чу нищо. След малко се надигна и погледна отново към мястото, където бе видял светлината. И отново я видя.

Но този път разбра какво беше това.

— Няма нищо. — Тя долови облекчението в гласа му. — Просто последните слънчеви лъчи се отразяват в някакво стъкло.

— Стъкло? — прошепна тя — Какво може да е това стъкло тук, в центъра на Канък Чейс?

— Смятам да разбера. Ти стой тук, а аз… — Той спря, осъзнавайки, че това, което щеше да каже, е пълна безсмислица.

— Където ти, там и аз, забрави ли? — попита сухо тя и помръдна крак. Веригата издрънча.

Как бе могъл да забрави…

Лесно, отговори си с печална физиономия. Беше толкова противно на природата му да бъде половината от едно цяло.

— Нека поне се опитаме да го направим тихо, ваше благородие.

Той се приведе и излезе от храсталака. Бавно и внимателно, двамата се придвижиха напред, за да разгледат светлината по-отблизо.

Глава 8

Чак когато се приближиха на няколко метра от трептящата светлина, Никълъс се досети какво е това. Стъклото беше всъщност прозорец на някаква постройка, толкова добре маскирана с паднали дървета и храсти, че сякаш беше част от гората.

Той си избра едно удобно за наблюдение място в близкия храсталак и повлече мис Делафийлд нататък.

— Колиба на дървар, по всяка вероятност. — Гласът му беше едва доловим. — Или скривалище на разбойници.

— Мислиш ли, че… има някой вътре?

Никълъс не отговори веднага. Преценяваше риска да се срещнат с обитателите и го сравняваше с примамливата възможност за подслон, място, където да пренощуват и дори да намерят храна.

— Изглежда, никой още не ни е забелязал. А Господ ми е свидетел, вдигнахме доста шум. — Той хвърли поглед към веригата.

— Ами тогава… — Тя прехапа долната си устна, без да сваля очи от колибата. — Нека видим какво има вътре. Аз съм уморена и жадна, и умирам от глад… — Тя спря и изтощено въздъхна. — … Уморена.

Тази единствена дума сякаш обобщаваше в себе си целия им ужасен ден.

Никълъс също беше много изморен. Нямаше да отидат кой знае колко далеч до падането на нощта. Просто не биха могли.

И каквото — или който — и да ги чакаше в колибата, не би могло да бъде по-лошо от това, с което вече се бяха сблъскали днес.

Никълъс докосна пистолета си. Нямаше смисъл да се опитват да влязат в колибата с добро. Не биха могли да се представят за пътници, които са се изгубили в гората. Не и с тези дрипави дрехи, целите в кръв, и особено с тази верига, оковала краката им.

— Следвай ме, мис Делафийлд — прошепна той, вперил поглед в колибата.

— Няма да застреляш никого, нали?

Той се поколеба за момент, защото си задаваше същия въпрос.

— Само ако те стрелят първи.

Той се понадигна и започна да се промъква напред. Момичето вдигна веригата. Както пълзеше напред, Никълъс бе поразен от мисълта колко познато му е това усещане — да се промъква към нищо неподозираща плячка, с пистолет в ръката и друг бандит до рамото.

Разликата беше единствено в това, че сега другият бандит беше жена.

Само за няколко секунди стигнаха до едно повалено дърво близо до вратата. Коленичиха зад него един до друг. Чакаха. Ослушваха се. Единственото, което чуваше Никълъс, беше собственото му неравно дишане. И нейното.

Нямаше никакви признаци за живот в колибата. Никакъв огън. Нито пушек. Никакво движение. От това, което му позволяваха да види последните отблясъци на слънцето, тук нямаше никой.

Колибата не приличаше на жилищата на обикновените селяни, а и сякаш съвсем не беше на мястото си тук, в тъмните дълбини на Канък Чейс Покривът й беше сламен, вратата изглеждаше доста здрава и имаше желязна ключалка, на прозорците имаше стъкла, макар и напукани. Сигурно някой глупав благородник от миналия век я беше построил, за да я използва по време на лов.

Но с каквато и цел да е била строена, малката сграда, изглежда, беше изоставена от години. Гората почти я беше превзела. Покривът и стените й бяха обрасли с бръшлян, а гъстата трева наоколо бе висока почти две стъпки — дори пред вратата.

Но може би това впечатление бе създадено нарочно. Никълъс имаше смътното усещане, че замаскирващите я дървета от двете страни са повалени от човешка ръка, а не от природата.

От ръката на човек, който иска да се скрие.

Никълъс зареди пистолета и се обърна към спътничката си. Тя трепереше, но стисна зъби и кимна, давайки му знак да продължи.

Момичето беше смело, трябваше да й го признае. Може и да беше упорита, досадна аристократка, но наистина беше смела.

Той се изправи, прескочи падналото дърво и я поведе към вратата. Бързо. Крадешком. Изненадай противника и ще намалиш броя на жертвите.

Всичко това му беше толкова познато.

Стигнаха до вратата. Той повдигна резето. Пантите изскърцаха, той влезе вътре и примига в полумрака. Пистолетът описа една дъга.

Чу се крясък на някакво животно Нещо се стрелна от единия ъгъл.

— Вълк! — изпищя момичето и се прилепи към вратата, когато малкото същество профуча покрай нея.

Никълъс се ухили и спусна предпазителя на пистолета доволен, че току-що бяха прогонили единствения обитател на колибата.

— Това, мис Делафийлд, беше катерица.

Тя се отдръпна от стената. На бледата светлина, която влизаше от вратата и прозорците, можеше да се види, че на бузите й избиха две червени петна.

— Това не беше катерица — настоя тя и изтупа праха от роклята си.

— Добре тогава, вълк беше. — Той огледа колибата и не можа да сдържи усмивката си. — Най-малкият вълк в историята на Англия.

Тя измърмори нещо доста неподходящо за дама и промени темата:

— Тук е доста по-широко, отколкото изглежда отвън.

Никълъс отново затъкна пистолета в пояса си и кимна.

Независимо дали е бил дървар или благородник, предишният собственик бе оборудват колибата с всички удобства, въпреки че хубавите мебели бяха покрити с прах, паяжини и листа, които вятърът бе вкарат през счупените прозорци.

В единия ъгъл имаше маса и столове, а над тях — лавица с тенджери, чайник и други прибори. Почти цялата съседна стена бе заета от зидано огнище, до което бяха подпрени три въдици, а по пода до тях се търкаляха плетени кошници за риба.

Най-хубавото от всичко обаче беше леглото от другата страна на огнището, върху което имаше дебел сламеник и проядени от молци одеяла. Дори един изискан дамски будоар в центъра на Лондон не би бил по-приятна гледка за двамата в момента.

Устоявайки на изкушението да се хвърли на леглото и да заспи, Никълъс съсредоточи вниманието си върху шкафа на стената до вратата. Беше заключен.

— Чудя се какво ли е било толкова ценно, че е трябвало да бъде заключено — промълви той и тръгна към него. Момичето го последва.

— Бих могла… — Тя кихна и махна с ръка, за да пропъди облака прах, който ги обгърна. — Бих могла да се опитам да го отворя.

— Добре. — Никълъс се ухили — И с какво ще го направиш? С магическата си игла? — Той блъсна вратата на шкафа и също се закашля от праха Въпреки че ключалката беше стара, не поддаде. — Проклятие.

Спътницата му се загледа в тъмния ъгъл до шкафа.

— Храна! — възкликна тя и се наведе надолу. Никълъс усети дръпването на веригата и я последва.

Очите му вече бяха свикнали с тъмнината и той забеляза няколко лавици в ъгъла, върху които бяха наредени еднакви по големина прашни буркани. Тя сграбчи един.

— О. Боже, моля те, нека да е нещо за ядене! Бурканът съдържаше някаква гъста течност. Тя задърпа капачката.

— Почакай, ваше благородие — обади се той предупредително. — Не знаем какво, по дяволите, има вътре…

— Не ме интересува, стига да става за ядене. — Червата й шумно изкъркориха. Опитвайки се да отвори буркана, тя му хвърли обвинителен поглед — Ти снощи получи вечеря в затвора, нали? Която не благоволи да споделиш с мен.

Той се усмихна, като си спомни как я дразнеше снощи, облизвайки пръстите си. Взе буркана от ръцете й, разви капачката и подуши.

Тя също долови аромата и възкликна въодушевено:

— Мед! Това сигурно е било колибата на някой пчелар. Той тъкмо щеше да сложи отново капачката, когато тя бръкна с два пръста в буркана и после ги пъхна в устата си. Засмука ги и въздъхна, притворила клепки.

Никълъс се вцепени. Колибата се завъртя пред очите му, за малко щеше да изпусне буркана. Умората и болката не го вълнуваха вече. Съзнанието му беше изпълнено единствено с образа пред него: устните й, тихия й стон на удоволствие. Пулсът му внезапно се учести, заля го гореща вълна.

Трябваше да затвори очи. Тя не се беше опитала да го съблазни, просто беше гладна. Дори не разбираше какъв бе ефектът на действията й върху него. Не знаеше, че току-що му е отмъстила заради снощи.

Най-накрая успя да отвори очи, но тя явно не бе забелязала реакцията му. Гледаше към лавицата с блестящи очи.

— Чудя се дали тук има и друга храна освен меда.

— Може би някоя пържола. — Никълъс сложи буркана в ръцете й. — После ще потърсим. Сега искам да огледам навън, преди да се е стъмнило съвсем.

Той се обърна. Тя за първи път не се опита да спори и го последва. Засега бурканът с мед в ръцете й й беше достатъчен.

Дрънченето на веригата и звуците, които издаваше момичето, когато облизваше пръстите си, го нервираха. Опита се да не я слуша. Огледа покрива. Някой успешно го беше замаскирал с листа и клонки И тези паднали дървета. Съмняваше се, че някой пчелар би си направил този труд. Колибата очевидно беше използвана за скривалище, може би от някой престъпник. Зачуди се какво ли му се е случило, после бързо си каза, че не го интересува.

Най-важното беше, че можеше да се мине оттук и въобще да не се забележи, че колибата съществува. Ако слънчевата светлина не беше проблеснала в прозорците точно в този момент, той със сигурност също нямаше да я забележи.

Всъщност, припомни си, че не той я забеляза, а мис Делафийлд. Неговият обикновено остър поглед бе насочен другаде тогава.

Към един доста хубав задник.

Той зави зад ъгъла на колибата и стисна зъби, ядосан от това, че умът му продължаваше да се връща на тази тема.

— Най-опасно ще е по изгрев и залез слънце. — Започна да мисли на глас, опитвайки се да се разсее. — Но пък бих могъл да покрия стъклото с нещо, така че слънцето да не се отразява в него. След като го направя и при условие, че си съвсем тиха, мога да остана незабелязан тук.

— Ние — поправи го тя разсеяно, все още заета с меда.

Той сви рамене, но съжали, когато го прониза непоносима болка. Спря и се подпря на колибата, доволен от огледа си. Той — те — щяха да са на сигурно място през нощта. А това беше най-важното в момента.

За нещастие, не можеше да си позволи да остане тук за повече от една нощ. Не и ако искаше да пристигне в Йорк навреме.

В сянката зад колибата проблесна нещо метално и той се приближи, за да го разгледа. Беше брадва, забита в един пън, близо до камара с дърва.

— Това може да ни свърши работа — промълви той и я дръпна.

Прокара пръсти по острието. Беше почти като ново, въпреки че бе стояло, изложено на природните стихии от месеци. Погледна към спътницата си.

Тя вече беше преполовила буркана. Вдигна очи към него, сякаш чак сега разбра какво прави той.

— Да ни свърши работа? — попита тя неспокойно и погледна към брадвата в ръката му. — За какво?

Той се втренчи във веригата, която ги свързваше, и се усмихна.

— Стой мирно, мис Делафийлд.

С едно рязко движение той удари веригата и Сам подскочи въпреки предупреждението му. Острието на брадвата се счупи. Въпреки че не беше ръждясала, явно не ставаше за тази работа.

Върху веригата не остана и следа от удара.

— Проклятие! — изръмжа той.

Наистина щеше да му е необходим ковач, за да свали това проклето нещо. Захвърли брадвата в купчината дърва. Обърна се и понечи да тръгне обратно към вратата на колибата.

— Чакай — обади сетя. — Трябва да… Аз…

Той спря и се обърна към нея.

— Какво има пък сега?

— Ами… аз… трябва… — Тя въздъхна притеснено и сложи капака на буркана. После гласът й изведнъж стана дрезгав. — Движим се цял ден и нямаше време да… да… свършим естествените си нужди.

Тя изстреля последните четири думи толкова бързо, че му беше необходима почти цяла минута, за да разбере какво се опитва да каже.

— О!

Той поклати глава. Не знаеше дали това трябва да го забавлява, или да го подразни. Не беше свикнал да се съобразява с ничии други нужди, освен със своите, и определено нямаше никакъв опит, що се отнася до деликатните нужди на жените.

По дяволите, беше ужасно неудобно.

Тъй като той не каза нищо, тя изстреля още един залп от думи:

— Ей там има един гъст храсталак. — Тя може би го посочваше, но вече бе станало толкова тъмно, че той не видя нищо. — А до онзи ъгъл има варел с дъждовна вода, с която може би ще мога да поизмия част от калта и мръсотията по себе си. Може би… искам да кажа… може би ще ме оставиш сама.

Момичешкото й притеснение и невинност продължаваха да го изненадват. Може би защото изглеждаха несъвместими с останалата й същност.

— Това ще е доста трудно. — Той помръдна крак и веригата издрънча.

Не виждаше лицето й, но беше сигурен, че се е изчервила.

— Е, поне можеш да не го правиш по-трудно, отколкото вече е. Трябва да се примирим с фактите. Чаках достатъчно дълго, а и вече се стъмни и…

— Достатъчно, ваше благородие. — Беше готов да направи всичко, само тя да спре да спори. Всичко, от което той се нуждаеше, бе да влезе вътре, да легне в прояденото от молци легло и да заспи. — Направи вечерния си тоалет. Аз ще се постарая да не ти преча.

Остави се тя да го заведе до храсталака. Дори се обърна с гръб. Не че го интересуваха чувствата й, разбира се.

Просто искаше да избегне по-нататъшни спорове. Все пак не успя да се стърпи да не се заяде:

— Внимавай, там може да се крие някой вълк.

Един час по-късно, той все още не беше успял да се добере до леглото.

В колибата цареше полумрак. През покритите с одеяла прозорци не проникваше нито един лунен лъч. Само мъждивата светлина на една свещ осветяваше оскъдната им вечеря.

Никълъс си отхапа една последна хапка от осоленото телешко, вдигна бутилката и си отпи голяма глътка уиски. То поне можеше да притъпи болката в рамото му.

Мис Делафийлд наистина бе успяла да отключи шкафа. Там намериха осолено телешко месо, пушено свинско, захар, кафе, стафиди и сушени смокини, най-различни желета и мармалади, три парчета сирене, запечатани с восък, кесийка бонбони и ядки.

А също така и две бутилки отлежало шотландско уиски.

И една запечатана кутия с бисквити. Те, разбира се, бяха твърди като камък и зелени по краищата, но той не обърна никакво внимание на това. По дяволите, бе преживял години в морето само с бисквити като тези тук.

Той остави бутилката на масата, изтри устата си и си взе още една бисквита. Мис Делафийлд се намръщи.

През цялата вечер бе демонстрирала недоволството си. Не одобряваше уискито, бисквитите, нито пък това как той се държи на масата. Седеше срещу него — толкова далеч, колкото веригата позволяваше — и изтънчено топеше парченца от пушеното свинско месо в буркан с мед. Явно се опитваше да не му обръща внимание, докато той чистеше зъбите си с треска, която бе отчупил от масата.

— Продължавам да твърдя, че можем да рискуваме и да запалим малък огън в огнището.

— Нямам намерение да увисна на въжето само защото ти искаш да пиеш кафе. — Никълъс посочи с глава към вратата. — Не искам да привлека вниманието на всички стражари в околността.

Тя го погледна в очите.

— Мислиш ли, че са тук? — попита неспокойно. — Вече?

Той спря за момент, наблюдавайки как пламъците на свещта играят по бледото й, току-що измито лице.

— Да — потвърди тихо.

Тя погледна към буркана в ръцете си. Повече не продума. И спря да яде. Очевидно бе загубила апетит. Той си взе още една бисквита, схруска я набързо и отпи солидна глътка от уискито.

Тя не го попита защо е толкова сигурен, че преследвачите им са наблизо. Не беше сигурен, че ще може да й обясни.

Единственото, което знаеше, бе, че ги усеща. Стражари и ловци на глави, които се промъкват през гората, жадни за кръв и награди. Усещаше ги с всяко пулсиране на кръвта в раненото си рамо. Със сигурността на човек, който е бил преследван почти цял живот.

Разтърси глава, за да пропъди тази мисъл. Не искаше повече да живее така. Нямаше да живее така. Ако осъществеше плана си, след две седмици всичко щеше да е приключило и вече нямаше да трябва да бяга. Щеше да е свободен.

Лошото беше в това, че нищо не бе станало както го беше замислил, откакто стъпи на английска земя.

Мис Делафийлд сложи капачката на буркана и изтри устните си със салфетка, която всъщност беше още едно парче от фустата й.

Никълъс я наблюдаваше с интерес. Сигурно не беше останало много от фустата й.

Веднага съжали за тази мисъл. Защото си представи краката й. Дълги, бели, гладки… и почти голи под полата й.

Гърлото му пресъхна. Ръката му стисна здраво бутилката с уиски и изведнъж му стана горещо. Тя очевидно не забелязваше състоянието му. Стана и се зае да почиства масата.

Погледът му следеше всяко нейно движение. Внезапно изпита желание да я докосне, да почувства копринената й коса между пръстите си, да погали гладката й кожа…

Стисна още по-здраво бутилката с едната ръка, а другата сви в юмрук. Успя да прогони налудничавите си мисли. По дяволите, чувстваше се така, сякаш го бяха ударили с желязо по главата.

Реши, че се дължи на изтощението и болката. Това беше единственото разумно обяснение, което можеше да измисли.

Мис Делафийлд събра в единия ъгъл на масата всичките продукти.

— Не можем да вземем всичко. Мисля, че можем да оставим някои от нещата за други странници, които случайно се озоват тук.

Тя, изглежда, не забелязваше колко е напрегнат. Както винаги.

— Колко разумно — каза той язвително.

Тя се намръщи, но той вече ставаше. Всяко отвличане на вниманието можеше само да му бъде от полза. Последва я към шкафа, като взе бутилката със себе си.

Най-добре беше ръцете му да не остават свободни.

Облегна се на стената и я загледа как подрежда останалата им храна по лавиците. Взе катинара, който тя толкова лесно бе отключила.

— Добре се справи с това, мис Делафийлд. Сякаш си го правила и друг път. Често.

Тя го погледна. В очите й видя едновременно обида и обвинение. Някак почувства какво си мисли тя — когато се приближаваха към колибата, той водеше с изваден пистолет. Хладнокръвно. Сякаш го бе правил и друг път. Често.

Сигурно си го мислеше, но не го каза.

„Интересно“ — мислеше си той с някакво чувство, което не му се искаше да повярва, че е уважение. Тази дама беше не само смела, но и умна на всичкото отгоре. Достатъчно умна, за да знае кога да си държи езика зад зъбите.

Тя се върна към заниманието си и каза:

— Добра съм в това, с което се занимавам.

Каза го просто, безизразно. В гласа й не прозвуча нито гордост, нито съжаление.

Той надигна бутилката и отново отпи, наблюдавайки я как затваря шкафа.

— Как стана крадла?

Думите се изплъзнаха от устата му ненадейно. Не можа да ги спре. Твърде късно разбра, че алкохолът не само притъпява болката в рамото, но и развързва езика му. Не искаше да знае нищо за нея. Не искаше да мисли за нея повече, отколкото вече го правеше.

С ръка на вратата на шкафа, тя се обърна и го погледна. Той също се втренчи в нея, изненадан почти толкова, колкото и тя. Да изпитва любопитство спрямо друг човек, въобще не му беше присъщо. Беше мислил само за себе си в продължение на години. Десетилетия.

Но, все пак, напомни си той, трябваше да разбере всичко, което можеше, за мис Делафийлд. Тя бе видяла дамгата на гърдите му, знаеше една от най-добре пазените му тайни. Той трябваше да разбере доколко го заплашва тя.

— Как стана крадла? — повтори въпроса си с равен глас. Помисли си, че тя ще му каже да гори в пъкъла.

Но тя му отвърна нещо съвсем различно.

— Нямах друг избор. — Сви рамене, затвори шкафа и го заключи.

Той изсумтя.

— Винаги има и друг изход за жени като тебе.

Тя се обърна с лице към него.

— Така ли? И каква жена съм аз?

— От добро семейство Възпитана. — Красива. Нарочно не добави думата красива.

Усмивката, която разтегна челните й, съдържаше равни части насмешка и ирония.

— Да предполагам, че повечето хора мислят така. — Тя стисна ръцете си в юмруци. — Но аз съм живо доказателство, че да си от добро семейство не гарантира сигурността ти.

— И защо започна да крадеш? Мислех, че си шивачка. — Той се насили да не погледне към кутийката за игли, която висеше между гърдите й.

— Не можех да си намеря такава работа, освен при някой лондонски аристократ, а… а трябваше да напусна Лондон. — Говореше предпазливо — Доста внезапно. Преди няколко години. Никога няма да се върна.

В мъждивата светлина на свещта тя изглеждаше толкова матка и уязвима, но решителна. Никълъс си помисли, че е твърде наивна, че му казва толкова много. Че въобще му казва нещо.

Но я подтикна да му каже още.

— Сигурно е имало и по-безопасни начини да изкарваш прехраната си.

— Имаш предвид като гувернантка или слугиня? Затова трябват препоръки. — Тя поклати глава. — Аз не избягах с намерението да започна да крада. Не съм избрала този начин на живот.

Тя бързо се извърна, но веригата я спря. Ако бе имала намерение да избяга, било е безполезно — не би могла да направи и една крачка, ако той не се придвижи с нея.

А той не помръдна. Чакаше.

След малко тя наведе глава и се загледа в пода.

— Аз… нямах нищо. Дори един шилинг. Опитах се да си намеря работа. Опитах се. — Стискаше силно юмруците си. Гласът й се превърна в шепот — А бях толкова гладна.

Никълъс не каза нищо. Не можеше. Най-странното, най-непознатото чувство пролази в гърдите му и той не можеше да направи нищо, освен да стои и да се взира в нея.

Беше изпитвал този глад и страх. Като малко момче.

— Така един ден откраднах малко храна от каруцата на един амбулантен търговец. Не беше много. Една ябълка и самун хляб. Изядох ги на няколко хапки. — Тя отново вдигна глава и се взря в нищото — Но бях толкова изплашена, че повърнах.

Изсмя се дрезгаво.

После продължи със спокойствие, което беше някак зловещо.

— Втория път беше малко по-лесно. И третия… и четвъртия. — Тя отново го погледна, в очите й се върна предизвикателното изражение. — Защото се чувствах добре, когато не бях гладна. Чувствах се добре. Така станах крадла. — Дишането й възстанови нормалния си ритъм, въпреки че тя все още стискаше юмруците си — Има и още нещо. Отдавна научих, че на този свят има два вида хора — хищници и жертви. — Погледна го право в очите. — Някога бях жертва, доста дълго време. Но никога няма да стана такава отново. Никога.

Звучеше като предупреждение: че той си има работа не с невинна жертва, а с хищник като него.

Заплахата й засили неприятното усещане, което се надигаше в гърдите му.

— Когато за пръв път се озова в беда защо не избра най-лесния път да получиш подкрепа? — попита той саркастично.

Тя поклати глава, не го разбираше.

— Този, който избират по-голямата част от жените. Брака.

Тя отново се изсмя.

— Нямах никакви предложения. Мъжете от средата, в която израснах, не биха си и помислили да се оженят за някоя като мен.

Това го изненада повече от всичко, което бе чул досега.

— А каква си ти? — изстреля той същия въпрос, който тя му бе задала преди малко.

Бузите й порозовяха, но той не можа да разбере дали от потиснат гняв или от нещо друго.

— Уморена — каза равно тя. В гласа й нямаше и следа от някакво чувство. — Аз съм една уморена жена. А вече е късно и всичко, което искам, е да легна и да се наспя.

Той я гледа още известно време, после кимна. Разбра, че тази вечер няма да научи нищо повече. Той също беше много уморен.

— Ще тръгнем на зазоряване.

Той се обърна и я поведе към масата, където затвори бутилката. Наведе се и я пъхна в кошницата с провизии, които бе приготвил по-рано Беше приспособил едно въже така, че да може да я носи на рамо и ръцете му да останат свободни. Провери възлите, с които го беше завързал.

— Къде точно отиваме? — попита тя и го погледна в очите. — Не вървеше през гората наслуки. Вървяхме в някаква определена посока. Накъде?

— Да не би да имаш някаква неотложна среща?

— Просто искам да се прибера в стаята си в… — Тя спря по средата на изречението и очите й се присвиха. — Искам да отида вкъщи. Трябва да отида там, за да… си събера нещата. За да напусна Англия. Тук вече няма да съм в безопасност. Не и когато ме преследва законът.

— Е, мис Делафийлд, страхувам се, че ако тази твоя стая не е в Йорк, късметът ти отново ти изневери. — Той посегна към масата и взе свещта — Имам неотложна работа там и нямам време за никакви отбивки.

— Йорк? — възкликна тя. — Но това е в обратната посока на… — Тя отново спря. — Не искам да ходя в Йорк. И не мога да гарантирам, че няма да ми се случи нещо, когато стигнем там. Или още преди да сме стигнали.

— Но нямаш друг избор — напомни й той и премести крака си така, че да изпъне веригата. — И освен ако не искаш да повторим борбата, трябва да приемеш, че аз командвам тук, и да правиш това, което ти кажа, докато не се доберем до някой ковач.

Някаква част от съзнанието му — по дяволите — се надяваше, че тя ще поиска отново да се бори с него. Само че този път щеше да бъде по-различно.

Мисълта колко по-различно щеше да го направи този път сгорещи кръвта му.

Тя беше побесняла.

— Омръзна ми ти да вземаш всичките решения!

— Много лошо. Опитай се да свикваш. — Той тръгна към леглото, извади пистолета от колана си и внимателно го остави на пода. Постави свещта до него. После се отпусна на сламеника с уморена въздишка. — Поспи малко, ваше благородие. Утре ще трябва доста да повървим.

Тя помълча известно време. Но за нещастие, не за дълго.

— А къде ще спя аз? — Гласът й беше изпълнен с негодувание. — На пода?

Някакъв звук се дочу откъм огнището. Сякаш там имаше гризач.

— Не бих ти препоръчал — отговори той сухо. Чу как дишането й се учести.

— Един джентълмен би ми отстъпил леглото.

— За твое нещастие, тук наоколо няма нито един джентълмен. И бих се обзаложил, че няма и в радиус от сто мили. Аз нямам намерение да се откажа от леглото. Можеш да го споделиш с мен или да спиш на пода — Той се наведе и стисна фитила на свещта. В колибата настана непрогледна тъмнина. — Изборът, мис Делафийлд, е твой.

Глава 9

Саманта лежеше на една страна върху завивките, възможно най-близо до ръба на леглото. В стомаха й се беше свила буца. Всичките й сетива бяха необичайно изострени. Не виждаше нищо в непрогледната тъмнина, но това само правеше по-отчетлив всеки звук, всяка миризма, всяка измината секунда.

Дишаше учестено. Чакаше мъжът до нея — само на няколко инча разстояние — да заспи.

Усещаше го как я наблюдава в тъмното. Усещаше как студеният му поглед обхожда раменете й, гърба й. Или просто си въобразяваше? Може би беше заспал.

От момента, в който легна до него, той не беше помръдвал. А това беше преди повече от половин час.

Поне й се струваше, че е минал половин час. Или пък са били само няколко минути? Чуваше дишането му, неравно като нейното.

Той помръдна и тя чу как леглото изскърца. Чу и тихото шумолене на дрехите му. Усещаше топлината на тялото му. И мириса му — мускусно ухание, примесено с дъх на свежест. Той също бе използвал дъждовната вода във варела.

По дяволите този мъж! Тя затвори очи и се опита да го изхвърли от съзнанието си. Опита се да спре да трепери. Как така успяваше да й играе по нервите, без дори да говори?

Проклинаше го, че не й дава да заспи. След всичко, което й се случи днес — пътуването под палещото слънце, падането по хълма, изстрелите и бягството с този луд, окован към глезена й — би трябвало отдавна да е заспала от изтощение. Всяка кост, всеки мускул, всяка натъртена частица от тялото й плачеха за почивка.

Каза си, че няма никаква причина да се чувства напрегната. Той дори не се бе опитал да я докосне.

Но все пак пръстите й инстинктивно стискаха ножа. Беше успяла да го извади тихо от джоба на роклята си, преди да легне. Той поне й даваше малко сигурност.

Но не можеше да се отпусне. В главата й се въртяха какви ли не мисли.

Мисли, в които главният герой беше непредсказуемият й спътник.

Но той не би могъл да я заплашва в момента, нали? Беше натъртен, ранен, изтощен от загубата на кръв и от дългия преход. Едва ли можеше да… да…

Тя отново отвори очи. Повдигаше й се. Главата й се въртеше. Може би се дължеше на огромното количество мед, което погълна, но не й се вярваше, че е така.

Просто никога не беше спала в едно легло с мъж. Никога.

И ако не беше веригата, сега също нямаше да спи. Беше много къса, за да й позволи да легне на пода. Беше опитала. После предложи да навият одеялото и да го поставят между тях, но той отново й се беше присмял. Негодник.

Взираше се в тъмнината. Знаеше, че е смешно да мисли, че едно одеяло може да опази честта й. Ако той искаше да се възползва, нищо не можеше да го спре.

Тя стисна ножа още по-силно, когато спомените отново излязоха от онова тъмно ъгълче на паметта й. Тя бе видяла какво правят мъжете с жените.

Гърлото й се сви. Задушаваше се. Вкопчи пръстите си в дървената табла на леглото, опитвайки се да прогони от съзнанието си сцените, изпълнени с кръв и насилие. Но те само станаха по-ярки. Престъпниците се задъхваха, ръмжаха от удоволствие, докато се движеха върху безпомощните слугини. Отново и отново Момичета се борят, крещят… крещят.

Писъците им отекваха в мозъка й.

В съзнанието й се появи и друг зловещ спомен. За едно място, където се беше чувствата сигурна. За една нощ, в която резето на вратата й се оказа недостатъчно, за да спре чичо Прескот, който почти…

Не. Тя заби нокти в дланта си. Опита се да забрави, да прогони страха. Чичо Прескот беше в Лондон. Никога нямаше да го допусне толкова близо до себе си, че да я нарани отново. Никога нямаше да допусне който и да е мъж близо до себе си.

Само ако този негодник се опита да я докосне, тя щеше да се бори до последния си дъх.

Вече не беше наивно шестнайсетгодишно момиче. Беше пораснала, помъдряла и знаеше цялата истина за мъжете и тяхната похот. Бе въоръжена с нож и с всичките трикове, които бе научила през шестгодишния си живот на улицата. Можеше да се защитава.

Постепенно дишането й започнала се нормализира, когато старите спомени и страхът, който предизвикваха, започнаха да избледняват.

Тя затвори очи за кой ли път и се опита да прогони тревожните мисли, опита се да намери съня, от който толкова отчаяно се нуждаеше. Но в колибата беше горещо и задушно. През покритите с одеяла прозорци не проникваше дори лек полъх.

Когато вече се бе отчаяла, че тази нощ няма да заспи, чу тих звук зад гърба си.

Хъркане.

Най-после! Обектът на всичкия й страх и притеснения най-после беше заспал. Вече и тя можеше да се отпусне.

Но продължаваше да го усеща. Той беше твърде близо. По дяволите, когато се събуди тази сутрин, въобще не беше и предполагала, че вечерта ще се озове в едно легло с мъж!

Един мъж, чието име дори не знаеше. Един мургав непознат, чиито студени очи явно бяха видели много, и чиито ръце убиваха твърде лесно.

Тя потрепери въпреки жегата. Колкото по-скоро се отърве от него, толкова по-добре. Щяха да намерят някакъв начин да махнат тази верига Трябваше да намерят начин. И тогава тя щеше да се върне в апартамента си в Мърсисайд, да вземе скритите си пари и да напусне страната.

В продължение на шест години бе пестила всеки шилинг. Когато свършеше работата си в определения район, тя се връщаше в Мърсисайд, за да остави парите. Двеста лири не бяха кой знае колко и не бяха достатъчно, за да стигне до там, където наистина желаеше да отиде. Но щяха да й стигнат, за да се добере до една от колониите. Или може би до Франция. Просто трябваше да бъде разумна и да се ограничава с това, което има. Както и преди, както толкова често се случваше в живота й, изборът не беше неин. Трябваше да напусне Англия възможно най-бързо. Имаше убити стражари и представителите на закона нямаше да мирясат, докато не хванат виновниците.

Трябваше да бяга и да бъде благодарна, че все още е жива.

Изтощението — или може би отчаянието — започна да си казва думата и тя най-накрая се отпусна. Но дори когато очите й се затваряха, тя продължаваше да се чуди дали някога ще намери спокойствие.

Щеше ли някога да бъде в безопасност? Щеше ли някога да спре да бяга?

Ножът се плъзна от ръката й и падна на мръсния под с глух звук, но тя не се събуди.

Никълъс изстена и отвори очи. Събуди го болката… и едно нежно ухание на слънце и дъжд, аромат на мед. Нейното ухание.

В колибата цареше непрогледна тъмнина. Колко дълго бе спал? Няколко часа? Или нощта вече изтичаше?

Той надигна глава и се обърна. И веднага съжали. Стисна зъби, за да заглуши проклятието, което изрече неволно. Болката изгаряше рамото му. По дяволите, беше по-зле отпреди. Сигурно защото целият се беше схванал от неудобното положение на тялото си.

Поне се надяваше, че това е причината.

Отпусна се отново на една страна. Не можеше да легне нито по гръб, нито по корем, без някоя част от тялото му да не докосва мис Делафийлд. А това със сигурност щеше да я ядоса. Тъй като бе чул достатъчно от острите й думи, той не искаше отново да рискува.

Дамата притежаваше завидно умение да му причинява болка, помисли си той, загледан към нейната част от леглото. Понякога успяваше, без дори да се опитва.

След малко острата болка в рамото му намаля и се превърна в слабо пулсиране. Може би се дължеше на това, че не мърда. Утрото щеше скоро да настъпи и той нямаше да има никаква възможност за почивка този ден. Така че беше най-добре да се наслади на спокойствието, докато все още може.

Заслуша се в шума на вятъра, в шумоленето на дърветата отвън… и в тихото дишане на жената до себе си.

Намръщи се — тя толкова лесно привличаше вниманието му. Очевидно доста дълго време е бил без жена. Това беше единствената причина да се чувства така привлечен от нея.

Не биваше да оставя мислите му да се реят, защото явно винаги тръгваха в една определена посока. Раздразнен, той решително насочи мислите си в по-полезна посока — загадката, която се опитваше да разгадае от няколко седмици насам.

Кой, по дяволите, го изнудваше?

Беше лежал буден толкова много нощи, опитвайки се да намери отговора на този въпрос. Но сега той бе станал още по-натрапчив, защото изнудвачът беше съвсем близо. Което и да беше това копеле, то беше тук, в Англия.

Но кой?

Никълъс можеше да изброи дълъг списък от врагове, които някога желаеха смъртта му, но те всички бяха вече мъртви. Включително и най-омразните му неприятели — Елдридж и Уейкфийлд. На тях се бе опитвал да отмъсти цели четиринайсет години. Те вече горяха в ада, изпратени там от неговата ръка.

А всеки, който го познаваше, дори и враговете му, щеше да знае, че той няма петнайсет хиляди лири. Всъщност всеки, който има поне някаква представа от пиратството, би трябвало да го знае.

Така че сигурно беше, някой непознат, който беше достатъчно наивен, за да не разбира, че капитан Броуган може да се появи и да му затвори устата.

Или пък беше някой толкова влиятелен и покровителстван, че това да не го притеснява.

Може би, както каза Ману, това беше някой, който се надява, че капитан Броуган ще се появи.

А това го връщаше отново в самото начало: ако беше уловка, капан, всеки би могъл да я постави. Всеки.

Той се взря в тъмнината, надявайки се, че отговорът ще дойде сам, но идваха само още въпроси.

Ако това копеле искаше главата му, защо щеше да си прави труда да го изнудва? Защо просто не дойде в Южна Калифорния и да го убие? Защо трябваше да го известява предварително?

С какъв извратен ум си имаше работа?

Кой беше той? Кой, по дяволите, беше той?

Този въпрос го терзаеше повече и от раненото му рамо. Защото знаеше, че няма да узнае отговора, преди да отиде в Йорк.

Ако въобще отидеше там. Вървеше пеш, беше ранен, към крака му бе привързана една упорита жена, половината от английските стражари бяха по следите му.

А трябваше да се добере дотам до двайсет и девети септември. Имаше на разположение малко по-малко от две седмици. Беше в Англия от четири дни. Поне така си мислеше — в главата му бе настанала страшна бъркотия.

Намръщи се. Ако беше комарджия, не би заложил и шилинг в своя полза. Дори един проклет шилинг. Вероятността беше сто към едно, но не в негова полза.

Но все пак, той не беше комарджия. Никога не е бил.

Беше просто един бивш пират, който нямаше какво да губи.

Той се обърна по гръб, като реши, че чувствата на мис Делафийлд могат да вървят по дяволите Трябваше да съсредоточи вниманието си върху малко по-сериозни неща. Например върху това, че ако мускулите му продължат да се схващат, утре няма да се чувства добре и той и очарователната му спътница ще се окажат в още по-голяма беда.

Сякаш хиляди иглички се забодоха в ръката и гърба му, но той успя да се намести сравнително удобно, като подпря рамото си на възглавницата.

Затвори очи и се отпусна. Раната все още го болеше и щеше да го боли още известно време, но щеше да го преживее.

Леглото беше твърде тясно. Цялата дясна страна на тялото му беше притисната в гърба на момичето… но беше сигурен, че ще преживее и това. Очакваше я да скочи и да започне да го проклина.

Но тя въобще не се събуди. Дишаше равномерно. Той усещаше топлината на тялото й.

Беше топла и… мека. Той инстинктивно обърна лицето си към нея. Не можеше да я види в тъмнината, но усещаше косата й, опряна до бузата си.

Усещаше дългия й, гъвкав гръб, женствената заобленост по-надолу…

В слабините му се надигна гореща вълна.

Само един миг и той вече не усещаше болката в рамото си. Защото една друга част от тялото му болезнено напомни за себе си.

По дяволите. Той стисна зъби. Тялото му не беше реагирало толкова бързо, откакто като младеж преследваше момичетата в Ямайка. А ето че само да вдъхне уханието на тази жена, да се докосне до тялото й и вече е готов за нея. Болезнено готов. Желаеше я повече, отколкото бе желал която и да е друга жена през живота си.

Дори умората, уискито и раната не можеха да спрат копнежа, който изпитваше… към една измамна, създаваща неприятности крадла. Към една жена, която по-скоро би му извадила очите, отколкото да му позволи да я целуне. Това не беше чувство. Беше просто желание, което нямаше никаква разумна причина.

А защо тогава да не го задоволи.

Тази мисъл мина през главата му като светкавица. И го опари.

Защо да не задоволи желанието си? Защо да не я прелъсти?

Да, тя беше високомерна и го презираше. Държеше се така, сякаш само като дишаше въздуха около него, можеше да се разболее от някоя опасна болест. Дори в съня си беше някак скована.

А от това, което знаеше, може би дори беше девствена.

Но това не бяха истинските пречки. Не и за мъж с неговия опит. Той знаеше какво обичат жените. Една-две усмивки, няколко милувки, няколко мили думи, които не е нужно да са верни, една целувка в подходящото време… и щеше да я има. Цялата.

Тогава защо не?

Топлината тръгна нагоре по тялото му. Наистина бе минало много време, откакто бе задоволявал естествените си мъжки нужди. В Южна Каролина много рядко посещаваше бордеите в Чарлз Таун, като винаги ходеше по тъмно и се измъкваше преди зазоряване, за да не може никой да види белега на гърдите му, който издаваше миналото му.

Но нямаше нужда да крие дамгата от нея. Тя вече я видя. С нея можеше да се отдаде на удоволствия, на които не се бе отдавал от години.

Сърцето му започна да бие по-бързо, през съзнанието му започнаха да преминават образи като в треска. Двамата заедно. Красивото й тяло отговаря на нежните му докосвания, докато тя започне да гори в същия огън, който изгаряше и него. Тези плътни устни, които се отварят под неговите. Стоновете й. Или пък виковете й от удоволствие?

Не знаеше. Искаше да узнае. Трябваше да разбере. Инстинктивно чувстваше, че тя ще е по-различна от всички жени, с които бе спал досега Никога през живота си не се бе осмелявал да мечтае за такава жена — не просто красива, а изключително красива. И може би дори все още недокосвана.

Тогава защо не?

Пламъците на желанието го изгаряха и той взе решение. Вдигна ръка, за да я докосне.

Утрото настъпваше. Дневната светлина заблестя през цепнатините на колибата. Той се вцепени, с ръка на сантиметри от бузата й. Светлината, която се промъкваше през одеялата, които беше сложил на прозорците, го спря. Той се осъзна и премига. Какво, по дяволите, си мислеше?

Светлината даде отговор на въпроса защо не можеше да я докосне. Защото нямаше време. Трябваше да се махне от това място. Да избяга. Да запази преднината пред преследвачите си.

Светлината ставаше по-силна и постепенно здравият му разум се възвърна. Какво, по дяволите, си беше мислил? Не можеше да си позволи да си отклонява вниманието. Нито дори за минута, а какво остава за часове. Трябваше да запази ума си бистър. Да мисли единствено за оцеляването си.

А ако спи с нея, нещата щяха да се променят. Никога не беше срещал жена, която да приема, че сексът е просто един естествен акт. Те винаги искаха да го превърнат в нещо сложно и „значимо“.

А последното нещо, от което имаше нужда сега, бяха още усложнения.

Виждаше я в мъждивата светлина. Толкова близо… и толкова далечна едновременно Тялото му още не се беше успокоило, желанието му не беше задоволено. Той протегна ръка и докосна с пръст бузата й, съжалявайки за това, което би могло да стане.

Тя подскочи, сякаш я беше ударил, и го блъсна с лакът в ребрата.

Той изръмжа от болка и изненада. Тя изкрещя нещо и скочи от леглото, очевидно забравила, че са оковани заедно.

Скобата дръпна крака му. Той се изправи, бълвайки проклятия. Веригата се изпъна, Сам се препъна и падна по гръб.

— Не ме докосвай! — изпищя тя, като риташе със свободния си крак, опитвайки се безуспешно да се дръпне назад. — Не се приближавай!

— Нямам намерение да се приближавам — увери я той раздразнено. — Успокой се и…

— Стой там!

Ножът й се беше озовал на земята, тя го сграбчи и замахна бързо. Целеше се в едно особено уязвимо място.

Като видя острието, Никълъс избълва една цветиста ругатня.

— Достатъчно! — Той се присегна и я сграбчи за китката. — Какво, по дяволите, ти става, жено? Не съм направил нищо, което да те заплашва.

— Негодник. Знаех си, че не мога да ти имам доверие. — Тя се надигна на колене, борейки се с хватката му. — Пусни ме!

— Само когато спреш да се опитваш да ме заколиш. — Той стисна китката й и тя изпусна ножа. Той издрънча на пода.

— Не! — Тя хълцаше почти истерично.

— Няма да ти причиня нищо лошо.

— Не ме докосвай! Не искам да ме докосваш!

Преди той да измисли какво да й каже, за да я накара да млъкне, чу някакъв шум в далечината. Някъде дълбоко в гората.

— Шшт! — Той сложи другата си ръка на устата й и остана така, неподвижен. Ослушваше се.

Тя продължи да се бори. Ръката му заглушаваше думите й, но той беше сигурен, че това не бяха нищо друго, освен цветисти епитети.

Тогава изведнъж тя също се вцепени, защото звукът стана по-силен, по-отчетлив — силен лай на кучета. Идваше към тях. Право към колибата.

Бяха ги открили.

Глава 10

Никълъс веднага пусна момичето, забравил за спора им. Наведе се, извади пистолета изпод леглото и се обърна. Какво още трябваше да вземе? Сграбчи кошницата с продуктите.

Момичето остана като вцепенено, с широко отворени очи. Лаят на хрътките отекваше в гората.

— Може би са на лов за елени — промълви тя с треперещ глас. — Или за лисици?

— В Канък Чейс ловците идват само за един вид плячка. — Той преметна въжето на кошницата през здравото си рамо — Престъпници.

— Но ние не знаем дали преследват нас.

— Да не би да искаш да останеш тук, за да ги попиташ? — Той пъхна ножа, който й бе отнел, в ботуша си. После я хвана за ръката и я дръпна да се изправи. — Размърдай се, ваше благородие.

Веригата задрънча по дъските на пода, когато тръгнаха към вратата. Държейки пистолета в дясната си ръка, той я отвори. Чу се леко скърцане.

Отвън бледата утринна светлина проникваше през върховете на дърветата. Всичко изглеждаше измамно спокойно. Не се виждаше никой. Никакви ездачи. Никакви кучета.

Но се чуваше лай на не по-далеч от половин миля.

— Как са могли да ни открият толкова бързо? — прошепна момичето.

— Сигурно са търсили цяла нощ — отговори той рязко. — С факли. А аз оставих доста хубава кървава диря за кучетата.

Той се укори наум. Не биваше да си почиват толкова дълго. Въобще не биваше да си почиват. А какво можеха да направят сега? Да останат в колибата, би било равносилно на самоубийство. Но пък, от друга страна, не можеха и да се надяват, че ще се скрият от кучетата. Не и при това късо разстояние между тях и преследвачите. И колко ли ще му помогне този единствен пистолет срещу цяла хайка въоръжени стражари?

Изведнъж го налегна отчаянието. Край. С тях беше свършено.

После в главата му се оформи една картина: как го влачат към лондонския съд и после го бесят пред Адмиралтейството.

— Не още — закле се той пред себе си. Излезе отвън и се огледа наоколо. Мислите му препускаха. После погледна към мис Делафийлд.

Тя поклати глава, в очите й нямаше и искрица надежда.

— Какво ще правим?

Той стисна зъби.

— Ще бягаме.

Обърна се наляво и я поведе нататък толкова бързо, колкото позволяваше веригата. Което беше по-бързо, отколкото бе предполагал.

Те бягаха през гората, провираха се между клоните, прескачаха дънерите на паднали дървета. Кошницата го блъскаше по гърба при всяка крачка, но той прогони от ума си всяка мисъл за болката в рамото. В главата му имаше само един образ — как виси на бесилката.

Тази картина му даваше сили, които дори не знаеше, че притежава.

Момичето не изоставаше. Тежката верига ги забавяше, но не можеше да ги спре. Предния ден се бяха научили да вървят заедно, и сега успяваха да се движат в крак, като почти не се препъваха.

Лаят на кучетата ставаше все по-силен — сякаш ги гонеха адски демони. Момичето погледна през рамо.

— Недей — заповяда той. — Просто продължавай да се движиш!

Тя за пръв път се подчини, без да задава въпроси. Обърна се напред и продължи да тича. Чуваше я как се задъхва от страх, от изтощение.

Слънцето изгряваше от дясната им страна. Той я водеше на север, докато вчера бе поддържал посока на изток. Не си правеше труда да криволичи или да се връща по следите си — знаеше, че няма надежда да загубят преследвачите си по този начин. Разстояние. Трябваше им разстояние.

Тичаха един до друг. Под краката им пращяха сухи съчки, клончета дърпаха дрехите и косите им. Едва намираха път през гъсталака. Когато гората се разредеше, те тичаха по-бързо. Шляпаха през локви. Гората се превърна пред погледите им в замазана картина от светлини и сенки.

Бягаха. Той имаше чувството, че дробовете му ще се пръснат. Веригата се закачаше в корени и камъни, препъваше ги. Но след всяко падане те ставаха и продължаваха да тичат. По-бързо!

Мозъкът му работеше толкова бързо, колкото бързо препускаше кръвта във вените му. Кучетата щяха да спрат при колибата. Стражарите щяха да се приближат внимателно. Това може би щеше да им даде още малко преднина. Няколко минути, а може би и повече. Може би достатъчно.

Потта бе залепила парцаливите останки от ризата му за гърба и гърдите му. Рамото му гореше, но той не обръщаше внимание. Това беше само един сигнал, че е все още жив. Все още.

Не спираше да си мисли, че момичето ще се откаже. Знаеше, че няма да издържи дълго. Очакваше я да падне и повече да не стане. Но тя не спря. Дали страхът, или смелостта й даваха сили, той не знаеше, но тя продължи да бяга.

Тежкото им дишане и дрънченето на веригата бяха единствените звуци, които Никълъс чуваше.

Също така и лаят на кучетата. Чуваше се толкова отблизо, сякаш бяха зад гърбовете им.

После прозвуча пистолетен изстрел. Някъде в далечината, но достатъчно близо.

— Мили Боже! — проплака момичето ужасено.

Никълъс бързо погледна през рамо. Видя водача на глутницата кучета.

Не бяха спрели при колибата. Защо, по дяволите, не бяха спрели? Проклятие.

— Не намалявай темпото — извика той. — Ще се справим.

Но прекрасно знаеше, че лъже. Знаеше, че е безполезно. Не усещаше краката си, изтощеното му тяло заплашваше всеки момент да се строполи без капчица сила. Момичето сигурно също беше на края на силите си. А нямаше къде да се скрият. Нямаше как да излъжат кучетата. При това единствените му оръжия бяха пистолет и нож.

Отново се появи картината с бесилката. Не можеше да я избегне.

И тогава забеляза някакъв блясък между дърветата. Една синя лента блестеше пред тях. Вода. Река.

Озари го надежда. Ако имаше мост и ако го пресекат и унищожат, така че преследвачите им да не могат да ги последват…

Но дори тази малка надежда се изпари, когато стигнаха до реката.

Това беше един буен поток, поне петдесет метра широк. Слязоха на калния бряг Нямаше никакъв мост. Нито паднали дървета, нито удобни камъни. Нямаше как да преминат. Спряха до водата задъхани.

Мис Делафийлд хвърли един поглед назад. Видя кучетата, които бързо скъсяваха дистанцията.

Никълъс огледа отчаяно брега. Нямаше накъде да бягат. А не можеха да се върнат назад.

Вместо да се спасят, бяха хванати натясно.

Загледа се във водата. Изглеждаше дълбока. Ако беше сам, щеше да скочи и да се опита да преплува. Но веригата, момичето…

Със сигурност щяха да загинат.

— Трябва да преплуваме — спокойно каза тя.

Той се обърна към нея, смаян от решителността й.

— Няма да успеем.

— Предпочитам да се удавя, отколкото да бъда разкъсана!

Отново погледнаха назад. Кучетата бяха толкова близо, че Никълъс можеше да види дори зъбите им. Сега вече видя и конници в далечината. Поне дузина.

Погледна към слабото момиче, към бушуващата вода. Не би могла да оцелее.

А ако тя се удави, той ще се удави заедно с нея.

— Мога да го направя — настоя тя.

Ръмженето зад гърба му — само на няколко метра — го накара бързо да вземе решение. По-добре да рискува.

Пъхна пистолета в пояса си, сграбчи въжето на кошницата и го преметна през врата си. Хвана момичето с другата си ръка.

— На три. — Гласът му беше глух. — Едно… две… три.

Скочиха. И веднага потънаха.

Веригата щеше да ги убие. Разбра това веднага щом водата се затвори над главите им. Желязото ги повлече надолу. Той риташе, бореше се да излезе на повърхността — но нямаше достатъчно сили, за да се бори със силното течение и с веригата.

Усети, че момичето се отскубна от ръката му, видя я как се бори до него — една размазана смесица от жълта коприна и руса коса.

След цяла вечност той успя да стигне до повърхността, пое си въздух и отново потъна.

Придошлият поток беше по-силен и от двамата и ги дърпаше към дъното.

Успя отново да стигне до повърхността. Около главата му заваляха куршуми. Отвори уста, но погълна повече вода, отколкото въздух. Чудеше се дали това не е последната му глътка въздух. Задушаваше се, бореше се да остане на повърхността. Отстрани брегът сякаш летеше. Водата ги носеше надолу по-бързо, отколкото щяха да се движат, ако бягаха.

Течението отново го завлече под повърхността. Не знаеше дали момичето въобще е успяло да си поеме въздух. Не я виждаше. Погледът му се замъгляваше, мускулите му отслабваха, крайниците му се вцепеняваха. Не усещаше желязната скоба около глезена си. Не усещаше нищо, освен водата. Само вода. Около себе си, под себе си, над себе си. Изпълваше носа, устата, дробовете му.

Мракът около него се сгъстяваше, сякаш някой му казваше да спре да се бори, защото няма смисъл.

Но все пак успя отново да излезе на повърхността и изплю водата от устата си. Бореше се за въздуха, който му бе необходим, за да оцелее.

Вече бяха в средата на потока. Отсрещният бряг беше много по-близо отпреди. Може би пък щяха да го достигнат. Мили Боже, може би пък по някаква приумица на съдбата наистина можеха да го достигнат!

Но изведнъж чу някакъв странен звук. Толкова силен, че заглушаваше дори кучетата.

Грохот. Оглушителен грохот на падаща вода.

Чу писъка на момичето. Обърна глава и я видя до себе си. Но видя още нещо.

Вълните и пяната изчезваха зад ръба на пропаст. Само на няколко метра пред тях.

Водопад.

Водата току-що му бе дала надежда и сега му я отне. Силата на тоновете вода ги повлече към водопада като парцалени кукли и ги захвърли в нищото. В един момент той като че ли изгуби теглото си. Полетя. Нямаше надежда. Ревящата вода го носеше надолу… надолу… надолу…

Паднаха във водовъртеж, който го задърпа към дъното. Сега му се струваше, че течението преди малко е било само детска игра в сравнение със силата на водата тук.

Цялото тяло го болеше. Няколко стъпки въртяща се, ревяща вода се сключи над главата му.

Изведнъж го обзе гняв. Гняв срещу съдбата, която така си играеше с него. Гняв към Бога, който го предизвикваше.

Цялата му воля, цялата му издръжливост, всичките му сили го бяха напуснали, но не и гневът му.

Риташе, блъскаше, бореше се с могъщата сила на водовъртежа и със стълба вода, който се изливаше отгоре. Колкото повече реката се опитваше да го удави, толкова повече сили намираше той у себе си.

Но нещо задърпа глезена му. Момичето — беше под него, потъваше. Сграбчи косата й. Тялото й беше отпуснато, безжизнено. Може би беше мъртва.

Не, по дяволите. Ако ти умреш, умирам и аз. Отново посегна, този път с лявата си ръка, и успя да я сграбчи.

Усети силна, непоносима болка в рамото си. Болката и гневът сякаш се съюзиха и му дадоха нова сила. Отново се опита да излезе на повърхността, хванал момичето през кръста. Този път се озова точно под водопада. Опита се да се измъкне.

И намери въздух. Благословен въздух. Животворен въздух. Той проясни главата му, помогна му да не изпадне в безсъзнание и да потъне на дъното. Имаше време дори да помисли и осъзна, че водовъртежът вече не го дърпа толкова силно. Явно беше зад водната стена.

От лявата си страна успя да види едно относително спокойно местенце — малък вир, отделен от водопада от полукръг от скали.

Тежестта на момичето и на веригата го дърпаха надолу и беше нужно голямо усилие, за да се задържи на повърхността. Но той се насочи към скалите с един последен изблик насила. Видя един корен, заклещен между камъните, и се хвана за него.

Слънцето се скри и той разбра, че над него има надвиснала скала.

Момичето дойде в съзнание. Започна да кашля и да плюе. Беше жива. Той усети странна топлина върху гърба си. Кръв. Замаян от болка, затвори очи и стисна корена. Знаеше, че това е единственото, което може да направи.

Дръж се. Дръж се.

След известно време отвори очи. Премига, за да свикне с тъмнината. Погледна назад към водовъртежа. Не би могъл да се върне през този ад. Погледна в другата посока. На няколко стъпки пред него имаше цепнатина в скалата. Около половин метър широка. Може би беше просто някаква сянка. Още една шега на съдбата.

Но може би беше пещера.

Която да ги спаси.

Но беше поне на три метра разстояние. А никога преди три метра не са му се стрували толкова много.

Момичето трепереше. Той я разтърси, за да привлече вниманието й, и кимна към цепнатината.

— Ще можеш ли? — извика той.

Тя проследи погледа му и леко поклати глава.

— По дяволите, не се отказвай сега, лейди!

Гневът му сякаш разбуди последните й сили. Тя вдигна глава.

— Да — и се задави.

Изглежда, това беше единствената дума, която можеше да произнесе. Той я прие като съгласие. Този път не си направи труда да брои до три.

Пусна корена и се хвърли към цепнатината. Бореха се заедно с водата — плуваха, ритаха, пляскаха с ръце. Никълъс имаше чувството, че никога няма да се доберат до там.

Но изведнъж той докосна камъка, сграбчи го и се надигна нагоре. Тя също се хвана за ръба, но остана там, нямаше повече сили.

Той й помогна да се покатери. Цепнатината преминаваше в дупка, широка няколко стъпки. Още по-нататък се превръщаше в пещера.

Те се строполиха на студения каменен под. Задъхваха се, кашляха, плюеха водата, която бяха погълнали. Пещерата беше малка, тъмна и влажна, но те се чувстваха като в рая.

Водата бучеше, но той чу слаб кучешки лай. Проклетите кучета. Бяха горе, където започваше водопадът. Точно над главите им.

Доволна усмивка се появи в ъгълчето на устата му. Отвори очи. Светлината, идваща от отвора, през който се бяха промъкнали, беше слаба, но той успя да види момичето. Тя лежеше съвсем неподвижно, само гърдите й се надигаха.

Той се понадигна и седна, без да обръща внимание на болката в гърба си. Смъкна подгизналата кошница от врата си. Сигурно по-голяма част от продуктите бяха повредени. Пистолетът му го нямаше. Процеди едно проклятие — оставаха само с едно оръжие. Извади ножа от ботуша си и го остави до кошницата. После се наведе към скобата, стягаща глезена му, като се надяваше… само за секунда…

Но не — беше непокътната. Разбира се.

Отново се отпусна на мокрия каменен под и остана така. Беше твърде слаб, за да направи каквото и да било в момента.

Момичето започна да подсмърча.

Никълъс надигна глава.

— Защо плачеш? — изграчи той, невярващ. — Нали оживяхме?

Тя не отговори, само започна да плаче още по-силно, скрила лицето си в ръка.

— Преди малко ти искаше да се удавиш — напомни й тихо той.

Но това въобще не помогна. Тя само заплака още по-отчаяно. Цялото й тяло се тресеше.

Той се намръщи, съвсем се обърка. Явно винаги успяваше да каже най-неподходящото нещо в ситуации като тази.

— Какво, по дяволите, ти става, жено.

— Страх ме е! — извика тя в лицето му. — Никога ли не те е било страх?

Това го изуми. Начинът, по който го каза, така, сякаш й теглеха думите от устата, сякаш това бе някакво признание, което тя не искаше да направи, отново предизвика у него онова странно чувство. Същото, което бе изпитат вчера, когато тя му разказваше колко гладна е била, когато започнала да краде. Това беше съвсем непознато чувство. Дори не можеше да го назове.

Единственото, което знаеше, бе, че той се бе чувствал по същия начин. Много пъти. Да, имало е моменти, в които е изпитвал страх.

— Сега сме в безопасност — дрезгаво каза той.

— Не, не сме. — Тя седна. Изражението на лицето й беше отчаяно, гневно. — Не сме в безопасност! Въобще не сме в безопасност. Ще умрем!

Кучетата продължаваха да лаят над главите им, водата продължаваше да бучи. Тя затисна ушите си с ръце, сви колене към гърдите си и продължи да ридае.

В тази поза изглеждаше толкова безпомощна. Непознатото чувство стегна гърлото му. Въпреки всичката й воля и смелост, тя беше съвсем млада. Седеше там, водата капеше от нея, косата и роклята й бяха подгизнали, сълзите се стичаха по и без това мокрите й бузи. Тя изглеждаше… изгубена. Сама.

А той бе изпитвал и това.

— Няма от какво да се страхуваш — тихо каза той, като се насили да не се приближи към нея, както инстинктът го караше да постъпи. — Засега сме в безопасност.

— Не, не сме. — Тя ритна злобно веригата. — Повече не мога да бягам. Не мога да се боря. Нищо не остана от мен. Не разбираш ли? Нищо! Не съм достатъчно силна. Писна ми да бягам, писна ми от изстрели, от преследване, от водопади, писна ми от тази проклета верига, писна ми от теб. Просто искам да съм в безопасност, а това никога няма да стане и аз ще умра.

Никълъс посегна към нея и я стисна здраво за раменете.

— Не, няма — каза й равно. — Може да си всякаква, лейди, но не се предаваш лесно.

Придърпа я към себе си и я притисна към гърдите си. Осъзна, че го е направил, малко по-късно.

Но въпреки мисълта, че не бива да го прави, въпреки всичките си инстинкти, той не я пусна.

И още по-странно, тя за първи път не се възпротиви. Напротив, притисна се към него, като продължаваше да плаче.

— Шшт — прошепна той. — Всичко ще се оправи, мис Делафийлд. — След малко вдигна дясната си ръка и погали мократа й коса. — Заблудихме преследвачите. Входът на пещерата е скрит — дори ние нямаше да го видим, ако не бяхме толкова близо. А и кучетата не могат да ни надушат във водата. Стражарите ще си помислят, че или сме се удавили, или течението ни е отнесло. Ще ни търсят надолу по реката.

Това не звучеше особено убедително, дори и за него. Кучетата продължаваха да лаят над главите им.

Тя поклати глава, очевидно не му вярваше, и потрепери в ръцете му.

— Няма да се измъкнем живи оттук, нали? — прошепна тя през сълзи.

— Вече го направихме. Просто трябва да се държим един за друг и…

Той спря и тя вдигна глава.

Той погледна в очите й, в тези златни дълбини, в които толкова лесно можеше да се удави, и да си вярваме.

Последните думи бяха само тих шепот. Не можеше да повярва че си ги е помислил, камо ли че ги е изрекъл гласно.

След секунда тя изведнъж осъзна — в същия момент, в който и той — че прегръдката им е прекалено интимна. Гърдите й се притискаха в неговите, телата им излъчваха топлина, устните им бяха съвсем близо.

Той осъзна също, че в прегръдката му няма нищо сексуално, а само нежност. Успокояваше я. И съвсем непринудено използваше думата „ние“. А това не беше част от сделката. Той просто трябваше да я поддържа жива. Не спокойна, а просто жива.

Но не можеше да я пусне.

Миг по-късно, без да се замисля, той приближи устните си към нейните.

Тя внезапно се дръпна назад.

— Да… добре — сковано каза тя и се покашля. Бързо изтри мокрите си бузи. — Предполагам, че си прав. Би… би трябвало да съм доволна, че поне засега объркахме преследвачите.

Никълъс замаяно мислеше, че преследвачите не са единствените объркани в случая. Той трепереше, но не само от студ и болка, а от нещо непознато, но много по-силно.

— И мисля, че те помолих да не ме докосваш — добави момичето с леден глас.

Той се втренчи в нея, неспособен да схване значението на думите й. Хареса му да я държи в прегръдката си. И това нямаше нищо общо със сексуалното желание, което изпитваше към нея. Влиянието, което имаше върху него, се дължеше на нещо съвсем различно, нещо много по-сложно.

А това го правеше неспокоен.

— Но мисля… мисля, че би трябвало да ти благодаря, че ме спаси — продължи тя тихо, докато изцеждаше водата от роклята си. — Щях да се удавя, ако не беше ти.

— Ако умреш ти, умирам и аз, забрави ли? — подхвърли той в отговор.

— Да, разбира се, че не съм забравила — отвърна тя със същия рязък тон и го погледна в очите. — А това повдига един друг въпрос. Сега сме тук и това е добре… — Тя спря и огледа тъмната пещера. — Но как, за Бога, ще се измъкнем оттук?

Глава 11

Те вървяха внимателно, но стъпките им отекваха силно. Сам се взираше пред себе си с широко отворени очи. Страхуваше се, че всяка следваща стъпка може да ги изпрати на дъното на някоя пропаст. Или по-лошо — да ги изправи пред непроходима каменна стена.

Спътникът й вървеше след нея.

Въпреки че сигурно вече вървяха повече от час, все още не бяха стигнали до края на пещерата, нито пък до някакъв изход.

Сам мислеше, че е свикнала с дрънченето на веригата, но подскачаше всеки път, щом тя се закачеше в някой камък. Всички звуци тук се чуваха някак странно, зловещо.

Тя вървеше напред, вдигната високо факлата си — ако една напоена с уиски фуста, омотана около кутия за бисквити, може да бъде наречена факла. Но слабият пламък беше недостатъчен, за да разпръсне тъмнината.

Сърцето й биеше силно. Продължаваше да кашля — имаше чувството, че е погълната половината река.

Премести тежката кошница на другото си рамо. Цялото тяло я болеше. По ръцете и краката й имаше множество драскотини. Водопадът и скалите си бяха казали думата.

На някои места проходът толкова се стесняваше, че те едва успяваха да се промъкнат. На други таванът се снишаваше и те трябваше да пълзят. В последните няколко метра се беше разширил и те се намираха в обширна зала.

Но не можеха да стигнат до края. От време на време тя усещаше лек полъх на вятър, слабо течение, което я караше да мисли, че трябва да има отвор някъде пред тях. Напрягаше зрението си да долови и най-бледия слънчев лъч. Молеше се да намерят изход, който да им спести още едно преживяване като това с водопада и водовъртежа. Никой от двамата не искаше да рискува отново.

Така че продължаваха да вървят все по-навътре и по-навътре. Не спираха.

Засега бяха загубили преследвачите си. Но за колко дълго? Когато стражарите не ги намерят надолу по реката, те ще се върнат, за да претърсят отново гората. Не й се нравеше идеята да излязат от пещерата само за да се окажат в средата на глутница кучета и стражари.

Колкото по-скоро излязат оттук, толкова по-добре. Времето не беше на тяхна страна.

„Моля те — мислеше си тя — моля те, нека има изход. Моля те, Господи, помогни ми да го намеря.“

— Хайде да си починем.

Стресната от гласа на спътника си, Сам за малко не изпусна факлата. Спря и се обърна назад. За първи път той искаше да спрат. Обикновено тя беше тази, която отказваше да продължи.

Днес той я бе изненадал неведнъж — включително с молбата си тя да води, докато търсят изход от пещерата. И с това, че не протестира, нито пък направи някаква присмехулна забележка, когато тя предложи да носи тежката кошница с провизии.

— Добре ли си? — попита тя. Искаше й се сърцето й да спре да бие толкова бързо.

Той седна на пода на пещерата, подпря здравото си рамо на грапавата стена и кимна. Но дишаше толкова тежко, сякаш досега бяха тичали.

Веригата издрънча, когато Сам седна срещу него Стомахът й се беше свил на топка от притеснение. Смъкна кошницата от рамото си и намести факлата си в една дупка на земята между тях.

Спътникът й погледна към изобретението й и се усмихна за секунда.

— Понякога, лейди, много ме учудваш.

Тя срещна погледа му, но бързо погледна настрани. Не можеше да го погледне в очите, откакто…

Тя преглътна и се опита да прогони спомена за прегръдката му. Полагаше големи усилия да не мисли за това.

Разрови горящата си фуста с ножа. Чудеше се колко ли още ще гори.

— Съжалявам, че трябваше да използвам толкова много от уискито ти. — Бутилката беше оцеляла благополучно при премеждието им в реката — Как е рамото ти?

Той надигна манерката с вода, която носеше, и жадно отпи.

— Добре.

Тя го наблюдаваше през спуснатите си клепки. Не изглеждаше добре. Напротив — изглеждаше ужасно. А сигурно се чувстваше още по-зле.

Когато я е спасяват във водовъртежа, шевовете на раната му се бяха разкъсали и тя се бе отворила. Предишната малка дупчица се бе превърната в зейнала рана. Но той не й бе казал, не бе го споменат през цялото време, докато седяха във входа на пещерата и обсъждаха какво да правят.

Чак когато тя запали огъня и сама видя раната, като за малко не припадна, чак тогава той й обясни.

Тя се постара отново да я зашие, но той бе загубил много кръв. Твърде много.

И сега, като го наблюдаваше на мъждивата светлина, стомахът й се свиваше от тревога.

Лицето му беше съвсем бяло. Силните мускулести ръце, които се бяха борили с течението и водовъртежа, сега лежаха като безжизнени от двете му страни. Разкъсаната му окървавена риза беше отворена — не беше си направил труда да я закопчее след като тя отново заши раната му.

И въпреки че в пещерата беше студено, капчици пот се стичаха по врата му, през космите на гърдите му… през дамгата.

Но най-много я притесняваше изражението му, защото по него можеше да съди колко силно го боли. Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще се предаде и ще припадне, но очевидно полагаше усилия да си пребори със слабостта си.

Сам усети неочакван прилив на чувства. Нещо по-силно от притеснението и тревогата. Нещо, което не беше изпитвала досега. Може би възхищение или уважение за изключителната му смелост и издръжливост. Не беше съвсем сигурна какво е това чувство.

Беше сигурна единствено, че той не може да понесе повече. Смел или не, той имаше нужда от време, за да оздравее. Време и сън. Но продължаваше да настоява, че се чувства добре и могат да продължат, че отсега нататък ще си почива за съвсем кратко. После смутолеви нещо от сорта, че е научил урока си.

Тя отвори кошницата. Беше взела решение. Той имаше нужда от почивка. На нея също не й харесваше идеята да остават за дълго на едно място, но нямаха друг избор.

Но тъй като той нямаше да се вслуша в здравия разум, тя щеше да опита друг начин да го убеди.

— Искаш ли нещо за ядене? — Тя извади един парцал от кошницата, разстла го на пода между тях и започна да нарежда оцелялата храна. — Сигурна съм, че дори и накиснато, осоленото телешко става за ядене. Предполагам, че стафидите и смокините също няма да са съвсем лоши…

— Не съм гладен.

Сърдитият му отговор въобще не беше окуражителен.

— Е, аз пък умирам от глад.

Тя разгърна пушеното свинско, отряза си парче сирене и започна да яде. Скашканата храна въобще не можеше да се нарече вкусна, но трябваше да се задоволят с нея.

За нещастие, той въобще не изглеждаше изкушен.

Тя се огледа наоколо. Не виждаше много, но в тази част на пещерата въздухът сякаш беше по-свеж. Лекият полъх трябваше да идва от някъде. Трябваше да има изход.

— Тук е малко по-приятно — обади се тя с пълна уста. — Поне е по-сухо, отколкото в другите части на пещерата. Защо не останем за известно време? Да си починем? — После побърза да подкрепи идеята си с аргументи. — Кучетата ще ни търсят надолу по течението с часове, така че имаме известно време…

— И няма да го губим. — Очите му се отвориха. — Побързай с обяда си, ваше благородие. Трябва да продължим.

Сам се намръщи. Явно думите бяха безполезни, що се отнася до този упорит мъж. Единственото нещо, от което разбираше, беше действието.

Така, без да обръща внимание на думите му, тя извади от кошницата останките от накъсания чаршаф, който бяха взели със себе си. Смачка го на топка и го сложи на пода на пещерата до него.

После посегна, сложи ръката си в средата на гърдите му и се опита да го блъсне назад.

Но той беше непоклатим като скала.

Повдигна едната си вежда.

— Какво точно си мислиш, че правиш, мис Делафийлд?

— Поддържам те жив.

— Аз сам мога да се поддържам жив. — Той отблъсна ръката й.

— Трябва да си починеш — каза тя раздразнено. — Трябва…

— Трябва да намеря някакъв проклет начин да изляза от тази проклета пещера. За предпочитане преди тази проклета армия от стражари да се е върната.

Тя се отдръпна от него, стресната от този внезапен изблик на гняв.

— А това, от което нямам нужда — продължи той, втренчен в нея, — е някоя жена, която да се суети около мен.

Тя не каза нищо, сдържа гнева си. Разбра на какво се дължи лошото му настроение само от думата суети. Изглежда, за този мъж е много трудно, може би дори невъзможно, да понася дори и най-малките грижи на някого за собствената си личност.

Изглежда също, за него въпросът беше решен. Бавно се изправи на крака, макар че очевидно усилието му причиняваше болка. Трудно си поемаше дъх и едва стоеше на краката си.

Тя остана на мястото си, гласът й беше топъл:

— Мисля, че ще е по-добре да седнеш, преди да си паднал.

— Забравяш кой заповядва тук.

— Не, не забравям. — Очите й срещнаха погледа му. — И тя стои пред теб.

Изражението му стана сурово.

— Край на бунта. — Той се наведе и взе кошницата. — А сега да тръгваме.

— Инатът ти ще те убие — отвърна тя. — А ако убие теб, ще убие и мен.

— Не се инатя. Просто разсъждавам разумно.

— Разсъждаваш глупаво.

— Размърдай си задника, мис Делафийлд.

Тя се втренчи право в разгневените му очи. И не помръдна.

— Не.

— Това не е молба.

— Не ме интересува. Няма да стана. А веригата е твърде къса, за да ме хванеш и да ме влачиш, така че, освен ако нямаш намерение да ме дърпаш за косата — тя метна сплъстената си руса грива на гърба си, в случай, че наистина решеше да го направи, — оставаме тук.

Изумруденият му поглед заблестя от сдържана ярост заради неподчинението й. Стисна зъби и юмруци.

Но въпреки че от всяка част на тялото му се излъчваше гняв, тя продължи да го гледа, без дори да трепне, макар че сърцето й щеше да изскочи от гърдите.

Мина доста време, преди тя отново да се осмели да заговори.

— Не разбирам — каза тихо и поклати глава. — Ти си просто едно човешко същество. Защо така се насилваш?

Проклятието му беше ужасно.

— Ставай, лейди. Веднага.

Тя не се подчини. Погледна го отново, безмълвна. Въпросът й остана да виси във въздуха.

И в този момент тя разбра нещо — той нямаше да я нарани. Въпреки заплахите си и гневния поглед, въпреки студеното си държане и непрекъснатото повтаряне, че не му пука за никого, освен за самия него… той нямаше да й причини зло.

Имаше нещо в него, което не би му позволило. Под белезите, които говореха за живот, прекаран в насилие, туптеше сърце на благороден човек.

Тяхната безмълвна битка трая една минута. После още една.

Най-накрая тя сведе поглед и реши да се предаде. След малко отново погледна към него и протегна ръка.

— Нека да ти помогна.

Устата му се изкриви в цинична, подигравателна усмивка. После въздъхна, погледна нагоре и поклати глава.

— Проклет — промърмори той през зъби. — Аз съм проклет.

Тя не разбра какво имаше предвид. Той не обърна внимание на предложената му ръка, но гневът му беше преминал. Седна.

После се изпъна по корем, сгъна ръцете си върху смачкания парцал, сложи глава на тях и затвори очи.

— Не повече от час — изръмжа. — Не ме оставяй да спя повече от час.

— Добре — тихо се съгласи тя.

Без да има часовник, помисли си тя с усмивка, как можеше да знае кога точно е изтекъл един час?

Сам го гледаше и се чувстваше… доволна. Единствено така можеше да определи чувството, което изпитваше. Доволна. Че се беше наложила, че той все пак се вслуша в гласа на разума.

Не искаше да анализира повече чувствата си. Обърна се и се зае да прибира продуктите в кошницата. После разгледа другите им запаси: няколко малки свещи, две чаши и прибори за хранене, въдици и няколко кукички, едно въже, рога с барут и дузината патрони, които взеха от Суинтън и Лийч, макар че вече не можеха да им бъдат полезни, тъй като бяха изгубили пистолета.

Какво ли не би дала за чисти бинтове и истинска храна, помисли си тя и се намръщи. И една пушка. За нещастие, нямаха нищо подобно, с което да се изправят срещу неприятеля. Можеха да разчитат само…

Един на друг.

Сам затвори кошницата и я бутна настрана. Щеше й се да може да прогони тази мисъл. След като прегледа провизиите им, вече нямаше с какво да се занимава. Огледа се наоколо, като се опитваше да избягва посоката, в която се намираше спътникът й.

Защото щом го погледнеше, веднага се замисляше какво се беше случило с тях във входа на пещерата. Нейният унизителен страх. Начинът, по който той се опита да я успокои.

Въобще не беше очаквана от него нещо подобно.

Бузите й отново пламнаха. Чувстваше се ужасно, че е показала слабост пред някого — особено пред мъж. Особено пред него. Но той не й се подигра. Вместо това я прегърна. С такава нежност, която тя не бе и подозирала, че може да се намери у него. Точно когато мислеше, че е разбрала що за човек е, той я изненада.

Но това, което я изненадваше повече, беше фактът, че й харесваше да я прегръща.

Тази мисъл я накара да потрепери. Това беше странно. Опасно. Този човек беше престъпник. Един ветеран от затворническите кораби. Арогантен. Непредсказуем. Враждебен. И непоносим.

А на нея й харесваше да я прегръща.

За един момент, само за момент, тя се бе почувствала добре… в безопасност.

Това я дразнеше. Нервно започна да разплита дузините малки възли в косата си.

Но въпреки че вниманието й бе ангажирано с това, тя продължаваше да поглежда към мъжа, който лежеше пред нея на пещерния под.

Как е могла да се почувства в безопасност в прегръдката му? За Бога, та тя дори не знаеше името му! Да не би да е загубила ума си? Да не би падането във водопада да е размътило мозъка й?

Продължаваше да мисли за думите, които той й прошепна: Трябва просто да си вярваме.

Можеше ли да го направи? Да му вярва? Горчивият й опит казваше, че не може да вярва на мъжете. Особено на такива като него, престъпници. Нито дори на мъже като чичо й, които изглеждаха толкова почтени и мили на пръв поглед.

Откакто напусна Лондон преди шест години, тя много внимаваше с мъжете. Доверието означаваше слабост. Уязвимост. А като си уязвим, лесно ставаш жертва.

А Саманта Делафийлд никога нямаше да бъде жертва. Никога. Беше се заклела в това преди шест години и имаше намерение да удържи на думата си.

Отметна косата си, отмести поглед от спътника си и въздъхна с облекчение. Нямаше никаква загадка, никаква причина да изпитва тревога. За момент чувствата й се бяха объркали, това беше всичко. Беше лесно обяснимо, след всичките тези премеждия, през които мина в продължение само на два дни.

Ако изпитваше нещо към този мъж, това беше просто благодарност. Обикновена благодарност, че й спаси живота във водовъртежа.

В това нямаше нищо лошо. Можеше спокойно да изпитва благодарност към него.

Но не можеше да изпитва доверие.

Ставаше все по-тъмно и по-тъмно и Сам разбра, че импровизираната й факла догаря. Благодарна, че има нещо, което да отвлича, вниманието й. Сам се опита да измисли някакъв начин да поддържа огъня. Беше се оглеждала за някакви клонки или растителност, докато вървяха през пещерата, но нямаше нищо подобно.

Единственото гориво, на което можеха да разчитат, бе това, което носеха със себе си. Тя отвори кошницата, извади бутилката с уиски и изля малко върху кутията за бисквити. Пламъците запращяха и се издигнаха толкова нависоко, че за малко не опърлиха косата й.

— Да ни запалиш ли се опитваш, или това е някакъв нов начин за сушене на коса?

Сам го погледна, все още с бутилката в ръка.

— Опитвам се да поддържам огъня. А ти трябваше да спиш.

— Не мога. — Той се обърна на една страна, като я наблюдаваше през полуспуснатите си клепки. — Трябва ли да използваш всичкото уиски за това?

Тя запуши бутилката и я върна в кошницата.

— Съжалявам, ако съм вдигнала шум.

Тя нямаше намерение да остави огъня да изгасне. Перспективата да останат на тъмно в тази пещера съвсем не й се нравеше.

— Не шумът ми пречи да спя.

Гласът му беше тих, почти като стенание. Сам се намръщи, объркана, но бързо разбра какво има предвид той, но никога нямаше да го каже — болката е толкова силна, че не му дава да заспи.

Стомахът й се сви.

— Мога ли… да направя нещо? — попита тихо.

— Можеш да ми подадеш бутилката.

Тя се поколеба за момент, после я извади и му я даде. В нея имаше по-малко от три пръста от ценната течност, но не можеше да му откаже.

Той се понадигна на лакът и отпи.

Факлата отново запращя и сенките около тях затанцуваха. Сам неспокойно започна да рови из кошницата. Търсеше нещо, което може да използва като гориво.

Пръстите й докоснаха рога с барута. Внезапно я осени една идея и тя изтърси малко от праха на дланта си. После го посипа върху пламъците.

— Ваше бла…

Силен гърмеж и стълб черен дим прекъснаха предупреждението му. Вдигна се облак сажди и Сам се дръпна назад, триейки лепкавата чернилка, която покри лицето й.

В пещерата отекна мъжки смях.

— Може и да си талантлива крадла, мис Делафийлд, но от познанията ти за оръжията има какво още да се желае.

Тя му хвърли сърдит поглед.

— Струваше си да опитам. — Изтри насълзените си очи. — И не съм талантлива крадла, а съвсем обикновена.

— Не и според наградата за главата ти.

Това я накара да се намръщи.

— Е, никога не съм била талантлива крадла. Просто съм жена, а това изглежда, много ми помага.

— Как така?

Тя сви рамене.

— Повечето хора, които видят млада, добре облечена жена, си мислят: „Какво заплаха би могла да бъде тя?“

— Така е. Представям си как повечето хора биха си помислили… — Зелените му очи обходиха лицето й. — Каква заплаха би могла да бъде тя?

Гласът му сякаш я прониза. Не й хареса начинът, по който каза тези думи. Нито пък начинът, по който я гледаше.

Устоявайки на желанието да се дръпне назад, тя се загледа в пламъците и остана безмълвна известно време.

После изведнъж си спомни, че той трябваше да се опита да поспи, а не да води заядливи разговори.

— Помага ли уискито?

— Малко. — Той легна отново на една страна, като не успя да прикрие болезненото си стенание.

Но вместо да затвори очи, продължи да я наблюдава по същия начин.

— Ако предположим, че се измъкнем живи от тук, мис Делафийлд, и че някак успеем да махнем тази проклета верига от краката си, какво ще правиш? Как смяташ да похарчиш откраднатото?

Той започваше да слива думите. Ефектът на уискито бе по-бърз, отколкото бе очаквала. Съмнявайки се, че умът му е съвсем бистър, тя за момент си помисли, че може да му каже истината. Но после поклати глава.

— Ще ми се смееш.

— Няма. — Той вдигна свободната си ръка и я сложи на сърцето си. — Обещавам.

Този познат жест не беше много убедителен — не и върху белега, подобен на вилица.

— Да, ще ми се смееш — отвърна тихо тя. — Ти винаги ми се смееш. Непрекъснато се подиграваш с плановете ми, с интелигентността ми, с всичко, свързано с мен.

— Този път няма, ангелче — промълви той. — Не съм в такова настроение.

Тя отново се досети какво има предвид, макар че не го каза. Сигурно не би го признал и пред себе си.

Имаше нужда от нещо, което да му отвлича вниманието от болката.

Тя извърна лице. Не искаше той да види в очите й какво изпитва.

Преметна косата си през едното си рамо и започна да я сплита на плитка. Мислеше. Реши, че няма нищо лошо в това да му разкрие тази част от истината.

— Искам да си купя билет за кораб за Италия. За Венеция.

Той беше изненадан.

— Венеция? Защо Венеция?

— Защото… — Тя погледна към тавана на пещерата. Представи си синьото небе на Италия. — Защото тя е всичко, което Англия не е. Чиста, открита, топла, красива… — Гласът й омекна. — Чиста. — Погледна към косата, която сплиташе. — Никога не съм я виждала, но съм чела много за нея. Откакто гледах една постановка на „Много шум за нищо“ на Шекспир, мечтая да отида в Италия. Ще си купя малка къща във Венеция.

Тя свърши с плитката, завърза я с един копринен конец, който измъкна от ръкава си, и зачака да чуе смеха на спътника си.

— Мога да си те представя във Венеция.

За нейна изненада гласът му не звучеше подигравателно, а… замислено.

Вдигна глава и видя, че той я наблюдава през полуотворените си очи.

— На слънчевото Адриатическо крайбрежие — продължи той. — Облечена в коприна и кадифе, блестяща като злато. Заобиколена от скъпоценности и картини. — Устните му се разтегнаха в лека усмивка, но тя не беше саркастична. — Ще си съвсем на мястото си там.

Гласът му беше повече от сериозен. Сякаш беше изпълнен с… копнеж.

Сам се надяваше, че той няма да забележи изчервяването й.

Очите му се затвориха напълно. Може би от уискито, може би от умората или пък и от двете.

— И защо още не си отишла там? Защо стоиш в Англия?

Беше й необходимо известно време, преди да му отговори.

— Защото не исках да напусна Англия просто така, само за да се окажа в същото окаяно положение някъде другаде. Ако трябва да крада, по-добре да го правя тук, където поне зная езика и обичаите. Би било невъзможно да се опитваш да започнеш нов живот в друга страна без пари.

— Вярно — съгласи се той, — съвсем вярно.

— Мисля, че винаги е по-добре, ако си правиш планове. Когато отида във Венеция, никога повече няма да наруша закона. Никога няма да ми се наложи да нарушавам закона. Ще си измисля ново име, ще започна нов живот…

— И ще забравиш миналото?

— Да.

— Чудесна идея. Много добър план. — В гласа му сякаш се промъкваше лека насмешка. — Желая ти късмет, ваше благородие.

— Човек трябва да забравя миналото — каза студено тя, подразнена от промяната в тона му. — По-добре е да живееш за бъдещето. Смятам да си купя къща и да се захвана със собствен бизнес. Учила съм италиански. Всъщност говоря го доста добре. Sei uno sciocco insopportabile.

— Posso direlo stesso di te — отговори той. — Не съм непоносимо хлапе. Говориш доста добре.

Тя премига изненадана.

— Ти знаеш италиански?

Той отвори очи и се ухили.

— Ти не си единствената със скрити таланти, ангелче. Сам забеляза, че думата „ангелче“ беше загубила предишното си саркастично звучене.

Но забеляза също, че той все повече сливаше думите повече, отколкото би могла да му повлияе една единствена глътка уиски.

Тя взе факлата, приближи се и се наведе над него. Сърцето й щеше да изскочи от гърдите. Кожата му вече не беше бледа, а зачервена. Очите му бяха като стъклени.

— О, не! — прошепна тя.

— О, да — засмя се той.

— Не става въпрос за скритите ти таланти. — Тя сложи ръка на челото му. — Имаш треска. Целият гориш!

Той потрепери.

— И аз се чудех какво ми става, но реших, че е от огъня ти.

Той може би се шегуваше, но нея я сграбчи ледената ръка на страха. Нямаше одеяла, гориво, никакви лекарства.

Не можеше да му помогне по никакъв начин.

А с тази верига, която ги свързваше…

Тя щеше да остане тук, без да може да направи и две крачки.

За пръв път я обзе истински ужас. Беше много вероятно той да умре. И тя заедно с него. Тази страшна вероятност сега ставаше ужасна реалност.

— Не! — Тя се задушаваше. — Не! Ти ще се оправиш. Трябва да се оправиш!

Той премига, погледът му беше стъклен, нефокусиран.

— Разбира се, че ще се оправя — промълви замаяно. — И вече ти казах, нямам нужда от жена, която да се суети около…

Той припадна, преди да успее да завърши изречението.

Глава 12

Лондон

Прескот Хибърт се облегна на кадифените възглавници в каретата си, мързеливо събу ботушите си и вдигна крака на седалката срещу себе си. Разхлаби вратовръзката си и разкопча брокатената жилетка, която стягаше доста закръгления му корем. Каретата се движеше по калдъръмените улици на Пикадили.

Хладният нощен въздух влизаше през спуснатите пердета на прозорците и носеше аромата на рози някъде от Хайд Парк. Настанен удобно, Прескот се усмихна на познатите звуци, които долитаха от града, който той обичаше и на който служеше: псувните на файтонджиите, смеха на гуляйджиите, които се прибираха вкъщи.

Да защитава всички тези хора от престъпниците, беше тежка задача, но пък си струваше. Той отвори сребърния си джобен часовник, подарък от лорд Мейър, и погледна колко е часът. Почти полунощ.

Намръщи се със съжаление. Мразеше да се прибира толкова рано, но утре в седем сутринта трябваше да бъде в съда. Имаше много сериозно углавно престъпление, което трябваше да представи на краля, и искаше да изглежда добре. Затвори капачето на часовника и го пусна в джоба на сакото си.

С въздишка на удоволствие той си припомни изминалата вечер — печено телешко, сурови стриди, пай от дюли, хубав портвайн… и скъпо момиче.

Тя беше току-що пристигнала от провинцията. Имаше тъмна коса и пълни устни. Някъде около тринайсетгодишна.

Сводниците в клуба му, Лейкън Съсайъти, непрекъснато го учудваха и радваха с предложенията си. Те се стараеха да угаждат на мъжете като него — важни и влиятелни хора, които имат нужда от най-доброто. Те разбираха от жени и избираха само най-свежите и най-красивите момичета от тълпите, които всяка седмица пристигаха в Лондон. Работеха в пълна дискретност и примамваха девойчетата с обещания за работа и квартира.

След около месец повечето от момичетата се приспособяваха към този начин на живот. За тези, които отказваха да се подчинят, винаги се намираше по малко опиум.

Тези, които наистина причиняваха неприятности, бяха давани на членовете на клуба, които имаха необичайни предпочитания. Резултатът от това бяха зачестилите напоследък нещастни случаи.

Това беше причината членуването в клуба да е толкова скъпо. Всичко се пазеше в пълна тайна, работеше се само с пароли и псевдоними.

Но си струваше всяка лира.

Прескот запали една дълга цигара и се усмихна. Тазвечерната брюнетка беше съвсем нова. Беше се борила, разбира се, риташе и блъскаше. А това винаги му харесваше.

Той си дръпна дълбоко от цигарата. Животът беше хубав. Животът наистина беше хубав Не виждаше как би могъл да стане по-добър.

Каретата спря пред градската му къща. Прескот обу ботушите си, сложи шапката си и взе коприненото си наметало и бастуна от слонова кост.

Кочияшът му отвори вратата.

— Пристигнахме, ваша чест.

— Чудесно, Краг.

— Утре вечер по същото време, нали, сър?

— Разбира се, Краг. — Прескот му подаде една гвинея и тръгна към вратата.

Това беше единствената част от деня, която ненавиждаше — връщането вкъщи при жена си. Ако имаше късмет, старата крава вече ще е заспала, удавена в шери, както обикновено. Понякога въобще не я виждаше със седмици. Благословени седмици.

Камериерът му отвори вратата. Държеше сребърен поднос със затоплена чаша бренди.

Но неизвестно защо, тази вечер икономът също беше тук.

— Добър вечер, сър.

— Добър вечер. — Прескот любопитно се взря в мъжа, докато оставяше шапката, наметалото и бастуна си. — Как така си останал толкова до късно тази вечер?

— Имате посетители, сър. Почитаемият мистър Лойд и почитаемият мистър Ийтън. Обясних им, че ще се приберете късно, но те настояха да ви изчакат.

— Лойд и Ийтън? — Това бяха най-добрите му приятели и колеги. Виждаше ги почти всеки ден. Какво можеше да е толкова належащо, че да не може да изчака до утре? — Къде са, Кови? В кабинета ми ли?

— Да, сър.

— Благодаря, Кови. Свободен си, можеш да си лягаш.

— Да, сър. Благодаря, сър! — Икономът тръгна към помещенията на прислугата.

— Ти също можеш да си лягаш.

Прескот освободи камериера с едно махване на ръката и се втренчи в облицования с мрамор коридор, който водеше към вътрешността на къщата. По дяволите, дано това да няма нищо общо със случая, който трябва да представи утре.

Отвори вратата на кабинета си.

Двамата му приятели седяха пред бюрото му и държаха чаши с портвайн. Пред камината стояха други двама мъже, които никога не беше виждал. Очевидно бяха от простолюдието. Единият беше едър мъж с превързана ръка, а другият — младо червенокосо момче с тревожен поглед.

— Хибърт! — Ийтън стана от стола си. — Бяхме започнали да си мислим, че никога няма да се прибереш.

— Ийтън. — Прескот пристъпи, за да му стисне ръката. — Лойд. — Продължаваше да гледа към двамата непознати, любопитството му започваше да се превръща в объркване. — За какво става дума?

Лойд ентусиазирано махна с ръка.

— Новина, която не може да чака до утре, човече.

— Мислехме, че би искал да я научиш веднага.

— Новина? — Прескот заобиколи бюрото си и седна. — Каква новина?

Лойд махна към двамата мъже до камината.

— Удивително бягство, Хибърт…

— Близо до Канък Чейс в Стафордшир преди няколко дни — намеси се Ийтън. — Тези двама стражари са били там.

— Двама престъпници са били превозвани, за да бъдат съдени в Лондон — продължи Лойд, — но убиват двама от охраната и се скриват в Канък Чейс. Тези двама стражари едва са избегнали смъртта. Никой не знаеше за случая до този следобед, когато те пристигнаха.

— Господа, сигурен съм, че това е страхотна новина за вестниците, но Стафордшир не е в моя район — каза Прескот, който не можеше да разбере защо приятелите му са така въодушевени от нещо толкова обикновено. — Наистина не виждам причина да…

— Един от бегълците е жена, Хибърт.

— И си помислихме, че би могъл да я познаваш. — Ийтън се обърна към стражарите и им даде знак да се приближат. — Елате, добри хора. Разкажете на съдията Хибърт това, което казахте на нас.

— Ами, сър — започна дебелият, — борехме се геройски, наистина. Тези двамата бяха опасни. Единият е престъпник на име Джаспър Норуел. Бяхме го приковали към момичето, но напразно…

— Да, да, стига толкова за него — обади се нетърпеливо Лойд. — Разкажи му за момичето.

— А, да, момичето. Тя беше… ами… тя беше… — изглежда, не можеше да намери думи.

— Необикновена — обади се най-после младежът, като не спираше да мачка шапката си. — Беше като най-прекрасната порцеланова кукла, сър. С красива усмивка, със златна коса и златисти очи. Никога не съм виждал такава жена. Тя въобще не изглеждаше на мястото си в затвора. Тя наистина беше дама.

Златисти очи. Прескот стисна силно чашата с бренди. Не може да бъде! Саманта? Жива?

— Кажи му на колко години е била — обади се отново Лойд.

— Мисля, че на двайсет и две или двайсет и три — каза младежът и се обърна към другия мъж, който кимна в съгласие.

— Веднага се сетихме за отдавна загубената ти племенница, Хибърт — каза Ийтън въодушевено.

— Тя изчезна преди пет години, нали? — попита Лойд.

— Шест — поправи го Прескот Мислите му препускаха. — Тогава беше на шестнайсет.

Саманта жива в Стафордшир? Той не можеше да повярва и почти не чуваше разговора, който продължаваше. Въпреки всичките момичета, на които се беше наслаждавал в клуба, никога не бе забравял красивата си, създаваща неприятности, племенница Единствената жена — единствената през целия му живот, — която не бе успял да подчини на волята си.

Беше опитвал безброй пъти. Всъщност беше стигнал достатъчно близо онази последна вечер… но така и не успя да я пробва. Тя му бе отказала. Беше му се възпротивила.

Беше се опитала да го убие!

— … което означава, че това момиче е точно на тази възраст — казваше Ийтън.

— Да. — Прескот се задушаваше — Да, но аз не съм я виждал от нощта, в която избяга. Това момиче явно прилича на моята Саманта, но не мога да съм сигурен.

Това беше невъзможно. Момиче като Саманта не би могло да оцелее само! Наивна млада благородничка без никакви пари, без никакво занятие, с което да си изкарва прехраната, без мъж, който да я защитава!

Беше обречена от момента, в който излезе от дома му. Беше опитвал цяла година да открие следите й, като възложи дори на сводниците от клуба си да я търсят, но тя бе изчезнала безследно.

Ийтън се обърна към стражарите с победна усмивка.

— Кажете му какво още си спомняте за нея.

— Да, говорете — обади се и Прескот нетърпеливо. — Ще ви възнаградя богато, ако това наистина е била моята изчезнала племенница.

Лицето на дебелия мъж грейна при споменаването на пари.

— Беше арестувана за кражба, сър. Открадната няколко сребърни прибора от къщата на една дама. Тази дама я хванала и когато ни извика, ни каза, че името на момичето е мис Делафийлд. Мис Саманта Делафийлд.

Прескот за малко не изпусна чашата си. Беше прекалено хубаво, за да е истина. Какво си беше мислил тази вечер, на път за вкъщи? Че животът не може да стане по-хубав?

Но ето, че той ставаше по-хубав, отколкото би могъл да мечтае. След шест години, може би най-накрая щеше да му се отдаде възможността да има Саманта. Възможност да я накара да си плати за неприятностите, които му създаде. Да й отмъсти за опита който направи да отнеме живота му.

Отмъщение, което щеше да бъде сладко и… бавно. Възмездие, което тя не би могла дори да си представи.

Усети, че трепери, но не беше от страх. Сега беше още по-влиятелен, отколкото преди шест години. Изчезването на Саманта му бе предоставило възможността да използва съвсем законно наследството й. Той и преди не беше беден, но тя го бе направила наистина много богат.

Не представляваше никаква заплаха за него. Знаеше, че той харесва малки момичета, но това ни най-малко не го тревожеше. Кой щеше да повярва на налудничавите приказки на една крадла?

Не, той трепереше от въодушевление. От очакване.

— Хибърт? Хибърт, добре ли си?

Прескот кимна, осъзнал, че приятелите му се взират в него.

— Да, да. Простете ми, господа, аз съм… аз съм смаян. — Той се облегна назад, като си вееше с ръка. — Да разбера, че племенницата ми е жива след всичките тези години… — Той отпи от чашата си и усети как брендито изгаря вътрешностите му, беше горещо почти колкото кръвта, която пулсираше във вените му. — Това наистина е изненада.

— Знаехме, че трябва да ти кажем веднага — каза Лойд, — за да можем да вземем предпазни мерки.

— Предпазни мерки? — повтори Прескот.

— Тя може да те заплашва Хибърт — изтъкна Ийтън. — Тя е престъпница. Участвала е в убийството на двама стражари.

— Бегълците се преследват дори и в момента. — Лойд изглеждаше разтревожен. — Но ако тя някак успее да се добере до Лондон…

— Да, разбирам какво имате предвид. — Прескот стана, отиде до прозореца и погледна навън. Тя нямаше да дойде в Лондон. — Наистина трябва да се вземат предпазни мерки, но не такива, каквито си мислите.

Съмняваше се, че стражарите от Стафордшир ще са снизходителни към нея. А нямаше да е честно съдбата да му отнеме отмъщението точно когато е толкова близо.

Обърна се към приятелите си.

— Не бива да й се причинява зло, господа.

— Това е много благородно от твоя страна, Хибърт — каза Ийтън, — като се има предвид, че тя се опита да те убие.

— Изглежда, сте забравили, че тя не е съвсем с ума си. — Прескот смяташе, че ще е най-добре, ако започне да напомня на хората своята версия за случилото се, така че никой да не приеме на сериозно нейните приказки. — Двете ми племенници така и не се възстановиха след ужасната смърт на родителите си — обясни той тъжно, като гледаше към стражарите. — Въпреки всичките ни усилия по-младото момиче — Джесика — се разболя още първата зима и умря. След това другото момиче — Саманта — сякаш се побърка. Една нощ се опита да ме убие с нож. Избяга, преди да успея да предявя обвинението.

— Тя наистина се бореше като луда, когато се опитахме да я заключим в затвора — каза дебелият мъж. — Риташе, хапеше и проклинаше, сякаш дяволът се беше вселил в нея.

— Ето, виждате ли? — кимна Прескот. — Тя трябва да бъде затворена в лудница, за да не може да навреди на никого. Там ще се грижат за нея… — Дойде му една идея и той отново се обърна към прозореца — В някое отдалечено място. — Той погледна отражението си Лека усмивка повдигна ъгълчетата на устата му. — Знам едно подходящо място.

— И така, как ще действаме? — попита Лойд.

— Мислехме, че няма да искаш да се вдига много шум — каза Ийтън. — Не е нужно да се разгласява, че ти е роднина.

— Не. — Прескот поклати глава. Обърна се към тях. — Точно обратното. Господа, аз съм се заклел да защитавам английския народ. Ако тази Делафийлд наистина е моята племенница, трябва да я заловим колкото е възможно по-бързо. Всъщност, аз също ще отида в Стафордшир, за да се присъединя към издирването. — Той погледна към двамата стражари. — Ако вашите хора убият мъжа — добре, но искам момичето живо. Разбирате ли ме? — Пръстите му стиснаха здраво чашата. — Искам я жива.

Глава 13

Пламъци. Огньове. Винаги е знаел, че ще свърши тук. В ада. Той беше в ада. Отвори уста, но не можа да извика, отвори очи, но видя само тъмнина. Тъмнина и танцуващи пламъци, мъгла от огън и болка. Затвори очите си. Не искаше да приеме истината. Той гореше жив, усещаше докосването на дявола. Тялото му, костите му, душата му, всичко гореше. Топеше се в една безформена маса от болка, която не спираше.

Потъваше все по-дълбоко и по-дълбоко в пропастта. Болка и огън. И знаеше, че това никога няма да спре. Никога, никога, никога…

„Никълъс“.

Беше на десет. Беше толкова светло. И той видя баща си на ешафода. Видя как високият му, горд баща стои там безпомощен с ръце, вързани зад гърба, и с примка на шията.

„Татко!“ — извика той ужасен, борейки се с ръцете, които го държаха, с мъжете в синьо-бели униформи, които го взеха от кораба на баща му и го доведоха тук. Той се бореше с всички сили, но те не го пуснаха.

Безпомощно наблюдаваше как накараха баща му да стъпи на едно столче. Това бяха офицерите от флотата, за които той работеше, приятелите, с които се биеше — рамо до рамо — във войната с Испания. Защо го предадоха? Защо? Защо? Защо?

Един от тях затегна въжето около шията на баща му. Никълъс извика, но дрезгавият му момчешки глас бе заглушен от рева на тълпата.

Баща му също му викаше нещо. Нещо важно, но Никълъс не чуваше. Започна да плаче и извърна поглед, но един от мъжете, които го държаха, сграбчи брадичката му и вдигна главата му, за да гледа.

„Запомни това, момче. Запомни английското правосъдие. Така се наказват пиратите.“

После единственото, което чуваше, беше писъкът. Неговият собствен глас крещеше: „Не, не, не!“ Неговият баща не е пират, не е бил пират. Джеймс Броуган беше капер, който се бори за краля. Беше добър човек, почтен човек.

И беше всичко за Никълъс.

А после капитан Елдридж, най-добрият приятел на баща му, ритна столчето под краката му. Баща му риташе, бореше се… Умираше.

А те караха Никълъс да гледа, докато той спря да мърда.

Докато движенията на Джеймс Броуган ставаха все по-слаби и по-слаби, докато най-накрая тялото му се люлееше само от вятъра.

Напред-назад. А тълпата ликуваше.

Никълъс се вцепени в ръцете на офицерите.

После те го пуснаха и той падна на камъните и остана там.

Беше сам.

Огнените езици го обгръщаха. Болката го изгаряше, гореше, докато той се превърна в пепел. И все още болеше. О, Господи, нека болката да спре. Той не може да понесе повече, а няма кой да го чуе, кой да му помогне.

Лейтенант Уейкфийлд се беше изправил над него, усмихнат, и размахваше нагорещената желязна пръчка.

— Трябва да си благодарен, момче. — Той изплю тютюна от устата си на палубата. — Теб те пощадиха.

Никълъс не отговори. Беше толкова ужасен, че не би могъл и дума да обели. Той не разбираше какво става, какъв е този кораб и защо са го довели тук. Бяха го съблекли до кръста. Един едър моряк придържаше ръцете му към палубата, а друг — краката му.

Този, когото наричаха Уейкфийлд, се изправи над него.

— Добре дошъл на борда на „Молох“.

Той притисна нагорещената до бяло метална пръчка към гърдите на Никълъс.

Никълъс изпищя. Небето се завъртя. Той чу цвърченето, усети мириса на собствената си горяща плът, усети как желязото за жигосване се впива дълбоко в него.

Молеше ги да спрат, но виковете и сълзите му само караха моряците да се смеят.

Когато свършиха, го вдигнаха и го захвърлиха в трюма.

Тук беше тъмно и горещо като във фурна. Смърдеше на твърде много тела, събрани на едно място. Той плака и се моли, моли се на Бог да му помогне. Седмици.

После спря.

Защото Бог го беше изоставил. Любящият Бог, за който му бе говорила майка му, не би му причинил това. Той разбра, че на този свят има само дяволи и ад. Дяволи в сини униформи и безкраен ад.

И той никога повече нямаше да плаче.

Защото той ги мразеше всичките, мразеше ги всичките, мразеше ги всичките…

Отвори очи и видя само тъмнина. Пламъците бяха угаснали, но той все още ги чувстваше Бог го беше изоставил и той беше сам и това никога нямаше да свърши, никога нямаше да свърши…

— Седемдесет и девет… осемдесет…

Камшикът се движеше ритмично и режеше кожата му. Бяха го вързали за мачтата на „Молох“. По гърдите му се стичаше пот и се спираше при белега, с който го бяха белязали преди пет години.

— Осемдесет и едно… осемдесет и две…

Той не трепваше. Първите десет или двайсет винаги бяха най-тежки. След тях вцепенеността притъпяваше останалите. Вече не усещаше болка. Не усещаше нищо. Притисна бузата си към дървото и се втренчи в Уейкфийлд, който броеше ритмично:

— Осемдесет и три… осемдесет и четири…

От гърба му течеше кръв. Беше убил един затворник. В самозащита, но това нямаше значение за никого. Пазачите му имаха нужда от извинение за малкото си забавление. Те го биеха, хранеха го колкото да не умре от глад, опитваха се да убият духа му.

— Осемдесет и пет… осемдесет и шест…

Но омразата му беше достатъчна, за да го поддържа жив. Омразата му и жаждата за отмъщение.

Те непрекъснато ги поддържаха живи.

— Осемдесет и седем… осемдесет и осем…

Той винаги беше нащрек. Никога не позволяваше на останалите затворници да го хванат натясно. Не вярваше на никого.

— Осемдесет и девет… деветдесет…

Много по-възрастни и здрави от него мъже бяха намерили смъртта си на този кораб. Но не и той. Умът му и омразата му го поддържаха жив.

Деветдесет и едно… деветдесет и две…

А нощем мечтаеше.

Деветдесет и три… деветдесет и четири…

Мечтаеше как прерязва гърла.

Деветдесет и пет…

Лейтенант Уейкфийлд щеше да е пръв. После всички „приятели“, които предадоха и убиха баща му. Особено капитан Елдридж. Щеше да измисли нещо специално за Елдридж.

— Деветдесет и шест…

Той мечтаеше за море от кръв, което да задоволи жаждата му за отмъщение.

— Деветдесет и седем…

Искаше кръв и замисляше как да я получи.

— Деветдесет и осем…

Замисълът се превърна в клетва. Той щеше да ги накара да се страхуват от него. Заради това, което му причиниха, заради това, че го жигосаха…

— Деветдесет и девет…

Пират.

Най-ужасният пират, който някога е виждала Англия.

— Сто.

Той изпсува, сгърчи се, искаше да прогони този звук, но той идваше отново и отново.

— Ти не си сам.

Той едва чуваше шепота, който идваше толкова отдалече. Знаеше, че това сигурно е сън. Този глас не беше от тук, не беше от ада. Ядоса се, че трябва да слуша този сладък глас, който го уверяваше, че всичко ще е наред, даваше му надежда.

Болката можеше да понесе. Но надеждата — не.

— Шшт, аз съм тук — настояваше гласът. — Ти не си сам.

Не. Не, той беше сам и винаги щеше да бъде и не го беше грижа.

Нещо го докосна. Ръка. Някакъв плат. Лек като перце, той погали бузата му, челото му. Влага. Вода. Толкова студена.

Благословена вода, която да пропъди адския огън.

Сън. Това сигурно беше само сън. Защото той не можеше да промени това, което му е отредено. Беше тук, където трябваше да бъде, и тук щеше да остане.

Не убивай, не убивай. Благослови ме, татко, защото съгреших.

Не, не можеше да се надява на пощада. Предаде се на огъня. Повече няма да се бори, нямаше смисъл. Това беше краят. Неизбежният му край. Щеше да остане тук. Щеше да остане сам във вечността.

Последните пламъци на последната им свещ догаряха. Тъмнината се сключваше около тях и заедно с нея идваше отчаянието.

Сам наведе глава и притисна длани към очите си, за да спре сълзите. Но повече не можеше да отрича истината. Той умираше.

Раменете й се разтрепериха, цялото й тяло се тресеше. Беше се надвесила над него в тъмната пещера, която сега й се струваше като гробница. Нищо повече не можеше да направи. Усилията й не дадоха никакъв резултат.

И те щяха да платят с живота си.

Риданията й я оставяха без дъх. Беше направила всичко, за което се сети, бдеше над него час след час, докато дните и нощите се сляха в едно. Дори не знаеше от колко време са тук — три дни, а може би четири.

Беше се опитала да угаси треската му с вода. Беше му я дала всичката. Когато манерката се изпразни, тя започна да събира влагата, която сълзеше по стените на пещерата, за да мокри устните му.

Беше обгорила раната му с острието на ножа, като се надяваше, че това ще спре кървенето. После бе съблякла парцаливите остатъци от ризата му, за да отрива тялото му, за да го охлади, доколкото може.

Но нищо не помагаше. По едно време й се стори, че състоянието му се подобрява, но това беше съвсем за малко. После сякаш се влоши още повече.

А сега дишането му бе станало толкова слабо, че тя едва го чуваше. Тялото му беше съвсем неподвижно. Той повече не викаше, не стенеше, въобще не издаваше никакъв звук.

Притисна пръстите си към китката му — пулсът му беше едва доловим.

Тя поклати глава и задържа мазолестата му длан в ръцете си.

— Моля те — шепнеше. — Моля те.

Но не получи отговор. Никакъв отговор. Затвори очи. Мислеше за всичките случаи, когато бе се уверявала колко силни са тези ръце. Беше го виждала как сграбчва пистолет, как размахва брадва, как се бори с враговете си, бе усетила силата на прегръдката му, когато я успокояваше, когато я спаси във водовъртежа…

Сега тази сила я нямаше. Тя преплете пръстите си с неговите и стисна силно — искаше да го накара да се бори. Но той остана неподвижен.

Беше се предал. Беше се отказал от света и тя беше безсилна да го върне отново в него.

Сам се разтрепери. Взираше се в него в последните мъждиви отблясъци на свещта. Ръката му изглеждаше толкова голяма и тъмна в сравнение с нейната. Не можеше да повярва, че мъж с такава сила може да бъде убит.

Но разбираше, че треската го изтръгва от живота, усещаше как силата му изчезва.

— Не. — Тя стисна силно ръката му. Притежаваше воля, достатъчна и за двамата. — Не, не можеш да се предадеш. Не и сега. Не след всичко, което преживяхме. Няма да ти позволя.

Но още докато изговаряше думите, сълзите започнаха да се стичат по бузите й. Всичката воля на света не би могла да му помогне. Нищо не можеше да му помогне. Как можеше да се надява, че ще го спаси? Беше останала почти без сили.

Беше толкова слаба, че дори не можеше да сдържа сълзите си.

Обзеха я ужас и отчаяние. Вече нямаше никаква надежда. Досега не се беше предавала на унинието… Но ето какво се получи.

Смърт. Бавна и мъчителна смърт в тъмнината.

Тази мисъл й отне и последните сили. Тя се наведе, като все още държеше ръката му. Челото й се допря до гърдите му. Затвори очи и се остави на риданието, остави водопадът от сълзи да се стича по лицето й, по гърдите му. Вече не я беше грижа, не можеше да издържа повече, не можеше повече да се преструва на смела.

Той се беше отказал от борбата… и тя също.

Искаше й се да го удари, да го разтърси, да му изкрещи, но остана така, сгушена до него, смазана от чувството за безполезност и безпомощност, изтощена от толкова дни без сън, без вода, без храна.

Дълбочината на чувствата й я изуми. Защото не плачеше само за себе си — не плачеше от страх какво ще й се случи, когато той умре.

Плачеше за него.

За него.

Тя дори не знаеше името му. Стисна силно очи, искаше да спре този внезапен изблик на чувства.

Но се провали. Както се беше провалила във всичко останало.

Не можеше да го отрече. Изпитваше не само отчаяние, но и мъка. Най-вече мъка. За един непознат.

Повече не можеше да се залъгва, че изпитва към този странен непознат благодарност, възхищение или уважение. Чувствата й бяха много по-сложни и объркани. Сега го разбираше по-добре.

Разбираше и него по-добре.

Много по-добре, отколкото когато влязоха в пещерата преди три или четири дни.

Той бълнуваше с часове, крещеше от болка, мяташе се и тя трябваше да го държи, използвайки цялата си сила, за да не му позволи да се нарани. През по-голямата част от това време той говореше, викаше имена, проклинаше…

Понякога говореше доста ясно.

За неща толкова ужасни, че тя се надяваше, че това са само халюцинации.

Но беше сигурна, че не са.

Сам се надигна, изтри сълзите от бузите си и се взря в белега на гърдите му. Вече не знаеше какво да си мисли, а още по-малко какво да чувства. Преди изпитваше любопитство, що се отнася до минатото му.

Сега й се искаше да не знае нищо.

Защото от обърканото му бълнуване и от малкото, което знаеше за него, беше успяла да сглоби ужасната картина на детството му.

Беше крещял „Татко!“ няколко пъти и говореше за въже. За ешафод. Беше се взирал в тъмнината, сякаш тази сцена се разиграваше пред очите му — екзекуция.

Екзекуцията на баща му. Бил е принуден да гледа как обесват баща му.

И тогава са го изпратили на затворническия кораб.

Сам го погледна. Продължаваше да държи ръката му. Останал е сирак като дете… а това беше преживяване, което тя разбираше добре.

Можеше да си представи как се е чувствал. Не знаеше как е успял да избяга, нито пък какво му се е случило след това. Беше успяла да сглоби съвсем малка част от картината на живота му.

Но нима беше чудно, че е станал толкова суров, толкова враждебен и саркастичен, след всичко, което е преживял?

Най-после пусна ръката му. Никога нямаше да има възможност да го разбере. Никога нямаше да научи нещо повече за него. Преди по-малко от седмица този непознат бе влязъл в живота й.

И ето че щеше да умре като непознат.

Коленичи до него и покри лицето си с ръце. Опитваше се да измисли нещо, което би могло да му помогне.

— Моля те! — прошепна. — Моля те. Господи, помогни ми! — Тя стисна юмруци, вдигна глава и се втренчи отчаяно в мрака над себе си. — Помогни ни.

Започна да трепери. Първо пръстите, после ръцете, най-накрая цялото й тяло. Нямаше да се предаде. Не и докато той все още дишаше и сърцето му биеше. И нямаше да губи повече времето си в сълзи.

— Няма да те оставя — яростно каза тя, взряна в мъжа, когото повече не можеше да види. — Чуваш ли ме? Няма да се предам!

Обърна се и взе парчето от ризата му, пропълзя до стената на пещерата и го притисна към матката струйка вода. Когато се намокри, тя се върна при спътника си и започна отново да го отрива — гърдите, лицето, ръцете. Опитваше се да върне живота в изтощеното му тяло.

Беше преживявал много по-големи трудности — тя също. Щяха да оцелеят някак и този път.

Заедно можеха да оцелеят.

Тя стисна зъби и промълви същите думи, които той й бе изкрещял във водовъртежа:

— По дяволите, не се отказвай сега!

Над главата й се чу плясък на криле.

Внезапно събудена. Сам се изправи. Сърцето й препускаше. Какво ставаше? Какъв беше този звук? Може би беше сън? Изгубила всякакво чувство за ориентация, тя премига и потри очи, опитвайки се да събере накъсаните си мисли.

Нищо не се чуваше.

Сигурно е сънувала. Заспала е от изтощение, но може би не за дълго. Огънят в кутията от бисквити все още не беше изгаснал. Докато вървяха насам, тя бе събирала мъх от стените на пещерата, надявайки се, че може би ще гори. Той не само гореше, но гореше бавно. Миришеше неприятно, но поне имаше някаква светлинка.

Вече съвсем будна, тя се обърна, за да погледне към мъжа, който лежеше до нея. Докосна челото му.

То вече не гореше.

Тя се усмихна с облекчение, но когато се наведе, за да го погледне по-отблизо, установи, че е все така смъртно бледен и дишаше неравномерно. А пулсът му…

Притисна пръсти към врата му. Усещаше се, но беше съвсем слаб.

Треската най-после си беше отишла.

Но може би той също си отиваше.

Той издаде някакъв звук, съвсем тих стон. Тя почти изкрещя от радост. Колкото и слаб да беше звукът, все пак беше признак на живот.

После той потрепери, сякаш му беше студено.

Въодушевлението й изчезна почти толкова бързо, колкото се беше появило. С часове — с дни — се беше борила с треската, която заплашваше да го изгори жив, а ето че сега той умираше от студ. Слабият огън не би го стоплил. Нямаше одеяла. Тънкият памучен чаршаф нямаше да свърши работа. Единственият начин, по който би могла да го стопли, бе, като…

Тя се отдръпна инстинктивно. Мисълта за почти голото му тяло, притиснато към нейното…

Веригата не й позволи да се отдалечи. Не можеше да избяга. От него, от това, от което той се нуждаеше.

Или от страха. Страхът, който я беляза през онази нощ, изпълнена с насилие, когато беше на петнайсет години.

Бе видяла желанието в очите му. Знаеше, че той я иска така, както мъжете искат жените. Беше се старала да не му обръща внимание. Променяше темата. Принуждаваше го да се откаже с някоя високомерна забележка. Това желание в очите му й пречеше да му се довери.

Той отново изстена. Болезнено!

Сам се втренчи в него, разкъсвана между желанието да му помогне… и предпазливостта, която беше нейният щит, нейният начин на живот в продължение на толкова години.

Но той нямаше да оцелее без помощта й. Не можеше да го остави точно сега.

И за Бога, той беше в безсъзнание! Ранен. Изтощен от треската.

Тя си пое дълбоко въздух. Опитваше се да успокои сърцето си, да събере мислите си. Знаеше какво трябва да направи. Само ако…

Отново чу плясъка на криле.

Извърна се бързо. Очите й се взираха в тъмнината. Това не е било сън. Звукът беше съвсем реален. Прилепи. Но беше смешно да се страхува от прилепи след всичко, което преживя през последните няколко дни.

После видя малка сянка.

И това не беше прилеп.

Беше птица.

Тя се втренчи в нея, за момент дори спря да диша. Птица. Едно малко, кафяво, съвсем обикновено врабче. То се приближи и започна да кълве от купчинката мъх до кутията от бисквити.

Сам премига. Как така се е озовало тук? През цепнатината зад водопада? Съмняваше се, че една птица може да лети през тунелите и проходите, през които минаха. Не и в тъмнината.

Трябва да е влязло от друго място.

Което сигурно не е много далеч оттук.

Почти веднага след като си го помисли, птичката хвръкна в посока, обратна на тази, от която бяха дошли.

Сърцето на Сам прескочи един удар и тя осъзна, че трепери. Но този път не от страх, а от надежда. Въпреки всичко, все още имаше надежда.

Имаше изход!

Тя събра смелостта си.

Доверието си.

Ако сега се оставеше на страха да я завладее, това щеше да означава сигурна смърт и за двамата. Нямаше избор. Тя преглътна и се приближи.

Легна до него.

И веднага почувства всеки мускул, всяка частица от тялото му.

Плъзна бавно ръка през корема му и сложи глава на гърдите му. Усети твърдите косми на бузата си. И белега.

Повече не посмя да затвори очи.

Глава 14

Носеше се по течението Усещаше как се носи по течението. Странно как го правеше, след като тялото му толкова тежеше. Сякаш беше натъпкано с олово. Въпреки това се носеше от топлото течение. Но това не беше вода, а мъгла… мека, приятна… също като уханието, което го измъкна от безсъзнанието.

Едно познато ухание. Деликатно, но завладяващо. То го измъкна от тъмнината, но той се чувстваше толкова слаб, толкова тежък… толкова сънлив…

С огромно усилие повдигна единия си клепач. Наполовина.

После другия.

Главата му се въртеше. Не виждаше нищо, освен тъмнина… и някакъв слаб блясък от лявата страна на главата си. Чудеше се къде ли се намира. Помисли си, че би трябвало да знае. Но не помнеше. Как се беше озовал на това място? И къде всъщност се намираше?

Всичко му се струваше далечно, замъглено. Сякаш гледаше от обратната страна на бинокъл.

И каква беше тази руса коса точно под носа му?

Премига няколко пъти, докато най-накрая зрението му успя да се фокусира.

Жена. Това беше жена.

Мис Делафийлд, услужливо се обади паметта му.

Почти се усмихна. Каква приятна изненада! Струваше си усилието да надигне клепачите си.

Мис Делафийлд. Да, разбира се. И други парченца от мозайката започнаха да си идват на мястото. Вериги. Куршум. Гора. Водопад…

Но това не можеше да задържи вниманието му в момента, а близостта на жената, прегърнала го толкова интимно. Тя беше почти легнала върху него, главата й беше на гърдите му. Спеше. Мека… топла…

Неустоимото ухание, което само тя притежаваше, копринената мекота на косата й върху голата му кожа топлият й дъх, който галеше гърдите му… пробуждаха сетивата му.

Харесваше му това усещане. Много му харесваше. Те толкова си подхождаха. И преди беше сигурен, но сега имаше и доказателство.

Но, за Бога, никога не бе и подозирал, че ще му е толкова приятно да я усеща до себе си. В продължение на години се беше събуждал сам.

Опита се да вдигне ръка, за да я докосне, но за това беше нужна твърде много сила.

Това го подразни. Проклятие. Не беше честно.

Само да си държи очите отворени изискваше такова усилие, което не би могъл да си представи. Съпротивляваше се… но мъглата отново го обгърна… топла, мека. Като жената, която го прегръщаше… толкова нежна, толкова невинна.

И някак си събра сили да се усмихне.

Сам се събуди, стресната от силен звук. Не виждаше нищо, само непрогледна тъмнина.

Не можеше да повярва, че е заспала. После разбра какъв беше звукът, който я събуди.

Това беше сърцето му.

Биеше равномерно, силно.

Не грешеше. Чуваше как сърцето му силно тупти. И той вече не трепереше. Кожата му под бузата й беше топла. Гърдите му се надигаха равномерно. Дишането му се беше нормализирало.

Той щеше да се оправи.

Заля я вълна от чувства. Прошепна благодарствена молитва, затворила очи. Тревогата и отчаянието я напуснаха и на тяхно място се появи облекчение. Радост.

И още нещо. Онова непознато чувство, което забеляза за първи път миналата нощ. Като съчувствие, но по-силно, примесено с нещо като… Не можеше да го определи. Приятелство, може би. Такова приятелство, което изпитват войниците, които са преживели заедно една битка. Не знаеше думата, но думите нямаха значение в момента.

Той щеше да живее.

Напрежението й изчезна и мускулите й се отпуснаха. Щяха да успеят да излязат от пещерата може би съвсем скоро. Имаше да свърши някои неща. Да намери още мъх. Да запали огъня в кутията от бисквити. Да събере още вода.

Но в момента не й се правеше нищо. Искаше да остане там, до него. И да слуша ударите на сърцето му.

След малко отвори очи и вдигна глава. Какво си мислеше?

Искаше да остане до него?

Завладяна от мисли, тя се обърна и се зае да пали огъня. От ударите на стоманата в гранита изскачаха искри, после се превърнаха в пламък и най-накрая мъхът пламна.

Тя остави ножа настрана и загледа как отражението на пламъците заигра по чертите на лицето му. Сега пък нейното дишане бе станало неравномерно. Втренчи се в него, искаше й се да проумее тези нови чувства. В продължение на толкова години бе успявала да държи мъжете на разстояние, но ето че всичката й предпазливост бе изчезнала.

Той продължаваше да спи. Изглеждаше невинен като ангел.

Черен ангел.

Тя се намръщи. Той си беше просто това, което беше и преди — един негодник. Един непознат.

Но я привличаше с някаква сила, каквато не бе усещала друг път и която не можеше да обясни.

Без да се замисля, тя протегна ръка, за да го докосне. Сякаш в някакъв транс, ръката й премина бавно по широките му гърди, по рамото, по ръката му. Дори китките му бяха големи. Изглежда той целият беше ъгловат, силен, твърд.

Дори и да притежаваше нежност, тя беше добре скрита. Може би толкова дълбоко, че дори той самият не знаеше, че съществува.

Тя не можеше да спре, очарована. Пръстите й докосваха тялото му. Той беше толкова по-различен от нея във всяко отношение.

Но разликата между тях въобще не й действаше като заплаха. Струваше й се… интригуваща.

Сам спря, когато пръстите й докоснаха белега, подобен на вилица. Сърцето й заби по-бързо. Някаква непозната гореща вълна обхвана долната част на корема й.

Сега пък какво й ставаше? Това усещане беше съвсем непознато, въпреки че очевидно идваше някъде дълбоко от нея.

Изведнъж забеляза, че неговото сърце започна да бие много по-бързо, отколкото преди…

Тя се вцепени. Без да може да помръдне, без дори да може да вдигне ръката си, тя бавно завъртя глава и погледна към лицето му.

И видя, че той се взира в нея.

Погледите им се срещнаха. Тя изпита чувството, че я е поразила мълния.

Дръпна бързо ръката си. Мислите й бяха съвсем объркани.

— Ти се събуди.

Веднага се почувства като глупачка. Червенина опари бузите й. От колко ли време е буден? Дали знаеше, че тя го е прегръщала? Дали е видял как го гледа, как го докосва? Какво, за Бога, беше направила?

Той премига бавно, сънливо.

И една съвсем малка усмивчица изви ъгълчетата на устните му.

Една дяволска усмивка.

Този негодник! Той е бил буден. Може би през цялото време. И не го е показал. Не я беше спрял. Не й беше позволил да… да…

Сам искаше подът на пещерата да се отвори и да я погълне.

Какво би могла да му каже? Не беше в състояние да разбере себе си. Напоследък нито една нейна мисъл, чувство или действие не бяха продиктувани от здравия й разум.

Освен това, очевидно напълно бе загубила дар слово.

Но може би той още не беше дошъл напълно в съзнание. Може би още бълнува. Може би после няма да си спомня?

Той се опита да заговори, но тя не разбра нищо. Наведе се към него, за да чуе думите му. Надяваше се, че ще е някакво бълнуване.

— Колко… дълго?

Това звучеше съвсем нормално. Проклятие.

Но не беше съвсем сигурна какво има той предвид. Колко дълго са в пещерата? Или колко дълго го е прегръщала и…? Предпочете да отговори на първото.

— Беше в безсъзнание дълго време. — Тя се обърна и взе парцала с който попиваше влагата от каменната стена. Имаше нужда от нещо, което да ангажира вниманието й. И ръцете й. — Мисля, че са минали три или четири дни.

Той трепна, надигна глава и се опита да се изправи.

— Не, недей — каза тя. Тревогата бързо измести останалите й чувства. — Още не можеш да се движиш. Боли ли те?

Той отново легна. Размърда леко лявото си рамо.

— Не много.

Доволна, тя се отдръпна от него, за да попие още вода от стената и да навлажни напуканите му устни.

— Обгорих раната ти, за да спра кървенето — обясни тя. — Ще ти остане голям белег, но не мисля, че това ще те разтревожи. Искам да кажа, че и без това имаш толкова много. — Тя спря, за да си поеме въздух. — Страхувам се, че вече нямаме никаква храна. И почти никаква вода. Само тази, която сълзи по стената. Използвах всичките свещи, поддържах огъня с мъх. Знам, че смърди ужасно, но затова пък гори.

Тя не спираше да бръщолеви. Защо изведнъж й се стори толкова важно да запълни тишината с думи?

Клепачите му трепнаха и той се втренчи в нея. Очите му блестяха в тъмнината.

— Ти спаси живота ми.

Тя не знаеше какво да отговори, затова просто кимна.

— Благодаря, ангелче — обади се отново той.

Тя премига, смаяна. Той току-що й беше изразил благодарността си. Благодарност. Благодаря беше дума, която досега не беше излизала от устата му.

И тази единствена, проста дума, искреното му изражение стоплиха сърцето й.

— Мисля, че пещерата има изход — каза тя весело. — Може би е някъде съвсем наблизо. Видях една птица — врабче. То отлетя в тази посока. — Тя посочи и се взря в тъмнината. — Изходът не може да е далеч. Може би само на няколко ярда…

Когато отново се обърна към него, той вече беше заспал.

— Ето, че си говоря сама като глупачка.

Изчерви се силно. Думата глупачка определяше точно как се чувства в момента. Беше се случило така, че от мига, в който влязоха в пещерата, до момента, в който той я погледна с този свой изумруден поглед, тя се бе превърнала в едно безмозъчно същество.

Затвори очи и разтри слепоочията си.

— Стегни се, Саманта Делафийлд — прошепна тя. — Не е време точно сега да си губиш ума.

Трябваше да има някакво логическо обяснение на това, което се случваше с нея. Беше изморена. Беше толкова напрегната напоследък. Живееше в пещера, за Бога! Единственото, от което имаше нужда, беше да се измъкне оттук. После всичко щеше да се оправи. После отново ще си стане същата.

Да, отново щеше да си стане същата. Скоро. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

Веригата стържеше каменния под на пещерата и издаваше така добре познатия им металически звук и за първи път той караше Сам да се чувства щастлива. Почти въодушевена. Беше толкова хубаво отново да се движиш Да се движиш към свободата.

Лекото течение, което усети върху лицето си, я накара да трепне.

— Усети ли го? Свеж въздух. — Тя се обърна и погледна през рамо. — Изходът трябва да е някъде пред нас.

— Ами, в такъв случай, продължавай да вървиш — обади се спътникът й задъхан. — Не ме чакай. Нещо ми подсказва, че няма да изостана много.

Тя се усмихна тъжно. Той си възвръщаше чувството за хумор — сарказма и всичко останало. Няколкото часа сън му бяха помогнали, но все още беше много слаб.

Откакто бяха тръгнали, той отказваше да спира, за да си почива, може би защото се страхуваше. Че може да не успее отново да се изправи Но, разбира се, никога не би го признал.

Не желаеше да спори. Беше нетърпелива точно колкото него да излязат по-скоро оттук. Може би дори повече. Не искаше никога да вижда пещера през живота си.

Намести кошницата и продължи.

Товарът й беше много по-лек без храната и бутилката уиски. Бяха им останали само кесията с монети, въдичарските мрежи и въжето. В едната си ръка Сам държеше кутията от бисквити и слабият огън осветяваше пътя им. Когато видеше мъх, тя го остъргваше с ножа и го слагаше в кутията.

Завиха зад един ъгъл и тя видя някаква слаба светлина пред себе си.

Спря се като закована.

— О, слава Богу!

— Това не прилича на слънчева светлина — каза той със съмнение в гласа.

Когато очите й привикнаха. Сам разбра че е прав. Светлината, която се разливаше по пода пред тях, не беше ярка и златиста както слънчевата светлина. Беше почти като неестествена.

— Прилича на факла — прошепна тя. — Или…

— Слушай — рязко я прекъсна той. — Какъв е този звук?

Тя се ослуша.

Казаха го едновременно:

— Водопад.

Стомахът й се сви. Не, не можеше да бъде! Мисълта, че отново ще трябва да преминат през същото изпитание…

Спогледаха се. В изражението на лицето му се четеше същия ужас.

Но само след секунда той стисна зъби.

— Да вървим! — Гласът му беше строг.

— Добре — отговори тя със същата решителност.

Бяха оцелели толкова дни в това ужасно място. След всичко преживяно, тя нямаше да се предаде пред никакво препятствие, което може да стои на пътя й.

Бързо, без повече да се колебаят, те тръгнаха към светлината един до друг. Подът на пещерата започна да се наклонява, а стените започнаха да се приближават една към друга. Проходът толкова се стесни, че се наложи да се наведат. Звукът от падаща вода ставаше все по-силен, течението също.

Пред тях се появи изход, закрит с клонки. Сърцето й заби бързо. Можеха да се окажат на върха на някоя висока скала или пък пред страшна пропаст.

Отместиха клонките. Внимателно се промъкнаха, като се придържаха един друг.

Сякаш се измъкнаха от ада, за да влязат в Райската градина.

Сам въздъхна, когато се изправиха и се огледаха. Светлината, която бяха видели, наистина не беше слънчева, а лунна. Намираха се на малка полянка. Скали я обграждаха от три страни, а четвъртата водеше към гора.

Водопадът, който бяха чули, беше съвсем малък и се намираше в гората, през която се извиваше малък поток.

Те безмълвно се отправиха натам. Тя си пое дълбоко въздух. Уханието на горски цветя, трева и листа изпълни дробовете й и тя беше сигурна, че няма да забрави този аромат, докато е жива.

Сребристата светлина, чистият нощен въздух, шумът на вятъра в дърветата, дори водопадът — всичко й се струваше съвсем обикновено и въпреки това ново; познато, но изключително. Те бяха живи.

Искаше й се да падне на колене от благодарност и едновременно с това да танцува по тревата. Радостта преливаше от сърцето й, в очите й напираха сълзи.

Погледът й се спря на потока, после се върна на спътника й. Нямаше нужда да казва гласно това, което и двамата си мислеха.

Вода.

Те се запрепъваха към потока, паднаха на брега и започнаха да загребват с шепи от хладната, бистра течност. Саманта наплиска лицето си, намокри косата си. Смехът й огласяше полянката.

Някакво малко рунтаво същество се стрелна на отсрещния бряг и потърси убежище в близкия храсталак.

— Заек! — възкликна тя, останала без дъх, и легна по гръб. — Мисля, че никога през живота си не съм виждала нещо по-прекрасно.

— Наистина е прекрасен, но ще е още по-хубав, ако го сготвим за вечеря. — Той разгледа мястото, където се беше скрил заекът. — Където има един, по всяка вероятност има и още. Може да има цяло котило.

— Но как ще ги хванем? Вече нямаме пистолет.

— Но затова пък имаме рибарски конец. Аз ще направя няколко примки. — Той легна до нея и се взря в нощното небе.

Изведнъж започна да проклина.

— Какво има? — Сам проследи погледа му, но не видя нищо застрашително в безоблачното черно небе, осеяно със звезди. — Какво не е наред?

— Луната не е наред. — Той се закашля и седна. — Когато спахме в онази колиба, тя беше в първата си четвърт. А погледни я сега.

— Пълна е наполовина. — Сам сви рамене. — Какво значение има?

— Има значение, защото това означава, че не сме били в пещерата три или четири дни. Били сме вътре цяла седмица. Загубил съм цяла седмица. — Той изруга. — Няма да се добера до Йорк навреме.

Глава 15

— Не мога да разбера защо си в такова отвратително настроение.

Никълъс не отговори на забележката на мис Делафийлд. Беше зает да извади една рибена кост от зъбите си и нямаше намерение да се извинява за проклятията си, за държанието си по време на вечерята или за лошото си настроение.

Бяха се настанили под дърветата на няколко метра от малкия водопад. Луната и огънят осветяваха остатъците от вечерята им — бяха изпекли два заека и една риба, а за десерт имаха горски ягоди, които набраха на полянката.

Но дори и топлата храна не беше подобрила настроението му.

Една седмица. Беше изгубил цяла седмица. А това означаваше, че има само пет дни до Архангеловден. И затова време той трябваше да се добере до Йорк. Невъзможно. Храната и почивката му помогнаха да възстанови силите си, но никога нямаше да успее. Не и пеша. Имаше нужда от кон.

А как, по дяволите, можеше да намери кон в центъра на Канък Чейс?

— Наистина не разбирам какво значение имат още няколко дни в повече. — Мис Делафийлд легна по гръб и сложи глава на кошницата. — Сигурна съм, че този, с когото имаш среща в Йорк, ще разбере закъснението ти.

— Едва ли — промърмори Никълъс. Седеше до краката й, подпрял гърба си на един бор. Най-после извади костта от зъбите си и я хвърли в потока.

— Е, поне сме живи. Това е достатъчна причина да си доволен.

Той я погледна. Въодушевлението й му лазеше по нервите цяла нощ — откакто напуснаха пещерата. Беше му омръзнало вече.

— Защо? — озъби се той. — За какво да съм доволен? Че сме отложили малко неизбежното? Това може и да ти е убегнало, лейди, но ние все още имаме някои проблеми за разрешаване Като например този. — Той разклати десния си крак и веригата издрънча. — А също така и няколкото дузини стражари някъде наоколо — Той посочи към края на полянката, където започваше гората — А те със сигурност искат да ни надупчат с някой и друг куршум. Малко е рано за победен парад.

Тя се надигна на лакти. Изражението й беше толкова спокойно, колкото и гласът й.

— Смятам, че забавянето ни е в наша полза. Стражарите сигурно отдавна са престанали да претърсват тази част на гората Може би вече ни търсят в градовете. А може и да мислят, че сме мъртви. Или…

— Или може би са все още някъде наоколо. И чакат да паднем в капана им точно както този мистър Заек падна в нашия — Той кимна към тъмната купчинка малко по-настрани от огъня им.

Тя погледна към заека, после отново към него.

— Прав си. Имаме много неща, за които да се тревожим. И веднага щом ти се оправиш достатъчно, за да продължим, ще започнем да се тревожим за тях — Тя отново легна и въздъхна уморено. — Но защо трябва да мисля за всичко това точно сега?

Никълъс изпсува. Той не можеше да спре да мисли за това. Щеше му се да тръгне още в момента, в който осъзна колко време всъщност са загубили. Но не беше достатъчно силен, за да тръгне на път. Не още.

А това го дразнеше повече от всичко друго. Болката в рамото му се беше превърнат в слабо пулсиране, което почти не забелязваше, но треската беше отнела силите му. Беше слаб точно когато най-много се нуждаеше от силата и издръжливостта си Това усещане беше непоносимо. Сякаш самото му тяло участваше в заговора срещу него.

А вече имаше достатъчно неща, за които да се притеснява: времето, което бързо изтичаше, стражарите, които го търсеха, фактът, че не разполагаше с никакво оръжие.

И тази упорита доволна жена прикована към глезена му.

Която го вълнуваше по начин, за който не му се искаше и да помисля.

Никълъс вдигна манерката и отпи голяма глътка прясна, студена вода, като му се искаше това да е силно, огнено уиски.

— Права си. Защо, да се притесняваме? — Той изтри устата си с опакото на ръката. — Това е просто въпрос на живот и смърт.

Тя се загледа в нощното небе, по лицето й все още нямаше никакви признаци на тревога.

— Точно това имах предвид. Не мислиш ли, че ако трябваше да умрем, щяхме да умрем в пещерата? Или щяхме да станем на парчета след падането във водопада? Или пък кучетата щяха да ни хванат на брега?

— Не вярвам в съдбата, мис Делафийлд.

— Нито пък аз — каза тя студено — В живота няма нищо сигурно. Знам това. Повярвай ми, знам го. — Тя затвори очи за секунда и гласът й стана по-тих, когато продължи — Но ние не умряхме. Живи сме. Засега всичко е наред. Това не е ли достатъчно? Винаги ли гледаш на нещата от неприятната им страна?

— Не гледам от неприятната им страна. Гледам нещата от единствената страна: реалистичната.

— Добре. — Тя вдигна глава и му хвърли един леден златист поглед. — Можеш да тръгваш и да гледаш реалистично на нещата. Аз оставам тук. Ще си лежа на тревата, ще слушам вятъра, ще гледам звездите и ще се чувствам щастлива, че още съм жива. Защото през последните няколко дни…

— Седем дни.

— През последните седем дни си мислех, че сигурно никога няма да видя отново всичко това! — Тя легна и скръсти ръце на гърдите си. — Харесва ми отново да гледам звездите и луната, а когато слънцето изгрее след около час, имам намерение да се насладя и на него. И ще съм ти много благодарна, ако си затвориш устата и спреш да ми пречиш.

Никълъс стисна зъби, за да не й отговори. Обикновено не позволяваше да го дразнят така — още по-малко пък жена, но да спори с тази лейди беше истинска загуба на време.

Задоволи се да изрази раздразнението си, като започна да хвърля камъчета в реката изпробвайки силата на ранената си лява ръка.

Помисли си кисело, че ако не го очакваха толкова неприятности, сигурно тази полянка също щеше да му се струва прекрасна. Един мъж можеше добре да използва времето си в такава прекрасна нощ, върху мекия килим на тревата, с една жена в подходящо настроение до себе си…

Той започна да хвърля камъчетата с дясната ръка, опитвайки се да прогони тази мисъл. Подобни идеи можеха да бъдат опасни за здравето му.

Нямаше време за никакви удоволствия. Трябваше да съсредоточи вниманието си върху възстановяването насилите си, за да се измъкне по-скоро оттук.

— Получихме още един шанс — наруши внезапно мълчанието мис Делафийлд — и мисля, че всичко ще се оправи.

— И по каква логика стигна до този извод?

— По никаква логика. Просто вярвам в това.

Той хвърли още едно камъче към потока.

— И като си помисля, че бях започнал да те смятам за интелигентна.

— Моите извинения — отвърна тя и седна. — Трябваше да се досетя. Ти гледаш твърде реалистично на нещата, за да повярваш на нещо или на някого, освен на себе си.

— Правилно си разбрала, лейди.

— Всичко си предвидил, нали така? Ти командваш и никой друг.

— Точно така.

— Ти си арогантен. Твърде арогантен и коравосърдечен, за да вярваш в нещо. Или да изпитваш нещо към другите хора. — Погледът й се кръстоса с неговия. — Понякога трябва да се опиташ да го правиш.

Той нарочно не отговори нищо.

Тя му обърна гръб. Веригата се изпъна. Раменете на Сам се вдигаха и смъкваха бързо, но тя не изля гнева си гласно. Просто се взираше в реката.

Никълъс знаеше какво я ядосва и се опита да не й обръща внимание.

А това беше адски трудно при положение, че не можеше да се отдалечи от нея на повече от две стъпки.

Гледайки изпънатия й гръб, той изпита вина. Беше се държал като истинско копеле, като я товареше с проблемите си. Дължеше й живота си. Щеше да умре в пещерата, ако не беше тя.

Не си спомняше нищо от времето, прекарано в пещерата, само жега и болка. Помнеше и нея — винаги там, бършеше челото му, шепнеше му окуражителни думи, успокояваше го.

Той беше останал сам, на ръба на нищото.

А тя го беше върнала обратно. Беше се грижила за него по начин, по който никой не го беше правил от години.

А сега той се държеше така, сякаш всичко това не се е случило.

Той погледна към водопада и си каза, че няма никаква причина да изпитва вина. Или каквото и да било. Да, нямаше да преживее треската, ако не беше тя, но тя пък нямаше да оцелее във водовъртежа, ако не беше той. Бяха се споразумели още в началото, че ще се грижат един за друг. Една сделка. Всичко беше толкова просто.

Поне изглеждаше просто преди няколко дни. Дори си беше помислил, че може би ще трябва да я убие, защото представляваше заплаха.

И тя все още представляваше заплаха.

Но да я убие, да й причини болка, вече му се струваше невъзможно.

Всичко си предвидил. Той затвори очи. Адският огън и вечното проклятие — щеше му се всичко това да е вярно. Не беше разбрал как всичко стана толкова сложно. Не искаше нещата да се променят, не искаше да изпитва никакви чувства към нея. Трябваше да мисли само за себе си, както правеше в миналото.

Това беше единственият начин да оцелее. Да изпитва нещо към други хора, можеше да бъде опасно за него.

И освен това й беше благодарил. Какво още искаше тя?

Какво го интересуваше него, че тя е ядосана или наранена? Не го беше грижа. Не го…

Погледна към нея и думата грижа се спря в гърлото му. Тя се смеси с чувството за вина и почти го задуши.

Преглътна, взрян в гърба й. Никоя жена в живота му не го беше карала да се чувства толкова объркан. Никоя жена не го беше карала да изпитва нещо повече от физическо желание.

Какво, по дяволите, правеше тя с него?

В момента тя не правеше нищо, просто се взираше в тъмнината. Гърбът й беше изпънат, косата й беше разпиляна по раменете. Изглеждаше като царска особа, огрявана от златния огън, с корона от сребриста звездна светлина. Царствена, студена и далечна.

Но той я беше видял по съвсем друг начин в пещерата. Това си го спомняше съвсем ясно: как се събуди от нежното докосване на пръстите й.

Това беше най-голямото от всички предизвикателства, които трябваше да понесе. В докосването й личеше любопитство и още нещо — най-невинното желание, което някога беше виждал. И то се събуждаше пред неговите очи. Беше насочено към него. Той го видя… и беше безпомощен, не можеше да направи нищо.

Но вече не беше безпомощен.

Мисълта го опари като хубаво вино. Горещо. Примамливо. Наблюдаваше я, само на няколко инча от него. Може би беше студена и далечна в момента, но случката в пещерата, когато си мислеше, че той спи, говореше съвсем друго нещо. А той не можеше да го забрави.

Тя сигурно не би могла да обясни чувствата си, може би въобще не ги разбираше, но той бе видял как страстта се събужда в нея, бе я видял в потъмнелите й очи, когато погледите им се срещнаха. Тя искаше същото, което и той.

Дишането му се учести, усети познатата топлина в слабините си. Здравият разум му казваше да не навлиза в тези води… но това, че знаеше за нейното желание, усилваше неимоверно неговото. По дяволите, той искаше тя да го докосва, искаше отново да го гледа с онзи поглед. Не с високомерно презрение или неодобрение, а с копнеж. По начина, по който жената гледа мъжа, когато и двамата се желаят.

Започна да си фантазира. Искаше тези сладки устни да се отворят нетърпеливо за целувките му. Искаше това съблазнително тяло да трепери от желание в ръцете му. Искаше да я чуе как вика от удоволствие, когато влиза в нея. Искаше да я види как се отпуска под него…

Никълъс се изправи бързо, обърна се и прокара пръсти през косата си.

Трепереше Проклятие, той трепереше. Като някое неопитно, превъзбудено момче. Никога не беше позволяват на жена така да завладее сетивата му. Най-добре ще е да се отърси от това, преди да е изгубил контрол над себе си. Преди да е направил нещо, за което да съжалява, ако живее достатъчно.

Гореше в огън, по-силен от треска. Огън, който времето и почивката нямаше да излекуват. Огън, който само нейното докосване може да охлади. Имаше нужда да се разсее, затова той огледа полянката.

Водата можеше да помогне. Загледан във вирчето под водопада, той се упъти натам.

— Къде отиваш? — възнегодува тя, когато веригата се опъна.

— Да си взема един студен душ. Не мислиш ли, че ще можеш да се наслаждаваш на луната и от там? Или това ще провали вечерта ти?

Тя каза нещо, което съвсем не подхождаше на дама, но се изправи и го последва.

— Вече се измихме. А ти още си болен. Не мисля, че това е добра идея.

— Аз пък мисля, че е чудесна идея — вметна той, а после, съвсем тихо, добави: — Това може да спаси разсъдъка ми.

— Какво?

— Нищо. — Той стигна до брега — Просто се съгласи с мен веднъж. Можеш да си седиш на брега и да си плискаш краката. Нищо няма да ти стане.

Вирът изглеждаше дълбок някъде до кръста, песъчливото дъно се виждаше дори и на лунната светлина. Той съблече ризата си.

Сам с нежелание топна пръстите на краката си.

— Не знам. Ужасно е.

Никълъс скочи, забравил колко къса е веригата. Изгубила равновесие, мис Делафийлд се олюля и цопна във водата. Потъна, преди той да е успял да я хване. Показа се отново на повърхността и започна да плюе.

— Проклет да си, негодник такъв. Нарочно го направи!

— О, моля те! — озъби се той. Беше му омръзнало да обяснява всяко свое действие — Просто не мислех…

— За никой друг, освен за себе си! Ти си най-неразумният, най-егоистичният… — Тя трепереше от ярост и студ и не можа да продължи.

Затова просто загреба вода с ръка и го опръска целия. Никълъс стисна зъби. Повече от всякога му се искаше да се обърне и да избяга от нея, повече от всякога му се искаше да има поне една проклета минутка спокойствие.

Но веригата не го позволяваше и тази мисъл съвсем го изкара от равновесие.

— Ваше благородие, — каза той мазно — това беше грешка. Съвсем честно.

— Честно? — възкликна тя. — Честно? — Тя отново го изпръска. — Не мисля, че знаеш значението на тази дума.

— Чуй ме, ангелче. — Той също я изпръска. — Позволи ми да те предупредя да не започваш водна битка с мен.

— Твърде късно. — Тя загреба за трети път, без да обръща внимание на заплахата му.

И после започна войната.

Водни пръски захвърчаха и в двете посоки. Застанали на пръсти, те се заливаха безмилостно с вода. Той пристъпи към нея. Тя се отдръпна. Изпрати му малка приливна вълна. Той й отвърна. И двамата отказваха да отстъпят.

Докато тя не започна да се смее.

Звукът беше толкова неочакван, че той почти не успя да разбере какво става.

И само след секунда той започна да се смее заедно с нея. Ситуацията, в която се намираха, беше толкова абсурдна. Бяха се изправяли пред смъртта поне половин дузина пъти, надеждата да се измъкнат от Канък Чейс беше съвсем нищожна, по всяка вероятност щяха да умрат с тази верига на краката си… а се пръскаха с вода като две безгрижни хлапета.

Сърдечният смях извираше от някакво скрито, отдавна забравено място в душата му.

И враждебните действия приключиха почти толкова внезапно, колкото и започнаха.

Той не беше сигурен кой спря пръв, но и двамата стояха неподвижни, и двамата се смееха подгизнали.

— По-добре ли се чувстваш? — попита той.

Със зачервени бузи, с искрящи очи, тя не можеше да спре да се кикоти.

— Да — най-накрая успя да каже — Да, наистина се чувствам по-добре. А ти?

За негова изненада, той откри, че напрежението и гневът, които го бяха тормозили цялата вечер, са изчезнали.

— Да. — Той приглади мократа си коса назад. — Мога ли да очаквам милост?

Тя помисли съвсем сериозно известно време, после се усмихна.

— Ще те пощадя.

Усмивката направи лицето й толкова красиво, че той загуби ума и дума. Вирът се успокои, всичко отново си дойде на мястото.

Но нито един от двамата не помръдна.

Подгизнал до кости, треперещ на вятъра, Никълъс се взираше в жената пред себе си и откри, че не иска да помръдне.

Косата й беше разбъркана, лицето й беше озарено от веселия смях. Тя стоеше с ръце на кръста и приличаше едновременно на морска богиня и на блудница.

— На теб — каза той и топло се засмя — не може да се вярва, мис Делафийлд.

— Саманта.

— Какво?

— Саманта — отвърна тихо тя. — Казвам се Саманта. Или Сам… А ти?

Очите й се впиваха в неговите, питаха, търсеха. Толкова много искаха да получат този толкова прост отговор.

— Джеймс — прошепна той. — Ник Джеймс.

Въпреки че чу думите си, той не можеше да повярва, че ги е изрекъл. Току-що й беше казал името си. Не истинското си име, а това, с което живееше вече шест години. Това, което му даваше сигурност. Името на един миролюбив плантатор от Южна Каролина, който нямаше никаква работа в Англия, който не би могъл да обясни какво прави в Канък Чейс.

Току-що беше допуснал непростимо нарушаване на собствения си кодекс за сигурност.

Но въобще не го беше грижа.

Знаеше, че това е израз на доверие. Знаеше, че би трябвало да се разтревожи от това, че стои тук и издава тайните си с тих, интимен глас.

Но не се тревожеше.

Щастието, което се изписа на лицето й, блясъкът, който се появи в очите й, си струваха. В този момент той не можеше да мисли ясно, знаеше само, че са толкова близо един до друг, че само ако направи една крачка…

И я направи. Една крачка и разстоянието между тях се стопи. Вдигна ръка, за да докосне бузата й, и леко я помилва с пръсти.

— За мен е удоволствие да се запозная с теб, Саманта.

Устните й се отвориха. Известно време не каза нищо.

Очите й бяха огромни и тъмни в сянката на миглите й. Гледаше го така, сякаш никога не го бе виждала.

После се усмихна. Това беше най-милата, най-прекрасната усмивка, която някой му е даряват.

— Аз също се радвам да се запознаем, Ник.

Той беше изумен от начина, по който звучеше името му, произнесено от нейната уста.

Още по-изумително беше, че тя не се отдръпна, когато я докосна. Не протестира.

Дори когато той придвижи ръката си надолу, за да погали челюстта й, брадичката й. Кожата й беше мека като крилото на ангел. Той леко повдигна главата й и очите му срещнаха погледа й.

И после, като че ли това беше най-естественото нещо на земята, той наведе глава и я целуна.

Покри устните й със своите, вкуси топлото кадифе на устата й така, както бе копнял да го направи.

Тя потрепери, може би защото брадата му я гъделичкаше. Но не се вцепени, не се отдръпна, въобще не се възпротиви.

Вместо това му отговори, в началото колебливо… но после въздъхна с изненада и учудване.

И нещо, което досега беше заключено в гърдите му, се обади. Нещо, което не можеше да обясни, не можеше да разбере, можеше само да чувства. Нощта, реката, целият свят изчезна и той усещаше само нея Саманта. Плъзна ръка надолу, през преплетената й коса, и я притисна към себе си. Тя имаше вкус на ягоди и лято, на нещо тайнствено, нещо свежо и приятно. По-приятно от всяка храна и питие, което бе вкусват. Целувката му стана по-дълбока и тя сложи ръце на гърдите му, но не за да го отблъсне.

Вместо това се притисна към него, треперейки.

Тя беше невинна. Господ да му е на помощ, досега той не беше и подозирал колко невинна е всъщност. Може би дори не беше целувана. Със сигурност не по този начин. Но въпреки това го приемаше… желаеше го.

Заля го вълна от страст, но той се бореше с нея. Заради Саманта трябваше да действа бавно. Трябваше да й даде време да открие страстния ритъм на желанието си, въпреки че неговото вече го изгаряше.

Но му беше много трудно да мисли колко уязвима е тя. Беше му трудно да мисли за каквото и да било. Особено когато тя така се притисна към него, сякаш краката й не я държаха. Ръката му се плъзна към талията й и той я придърпа към себе си. Натисна с език, за да отвори устните й… и за негово учудване тя го направи.

Всичкият му копнеж, желание и страст се смесиха с нейните. Тя беше толкова открита и непосредствена в това ново преживяване, както беше и във всичко останало. Езикът му се плъзна покрай нейния. Търсеше, изучаваше. Някъде дълбоко от гърлото й се изтръгна въздишка на удоволствие.

Този звук той чуваше във фантазиите си. Той също изстена. През мокрия плат на роклята й усещаше всяка извивка на тялото й, усещаше я как трепери от страст, усещаше как зърната на гърдите й набъбват.

Тя изведнъж се отдръпна като опарена. Премига срещу него като замаяна, сякаш току-що се събужда от сън. Остана още миг в прегръдката му.

После устните й се разтвориха отново, но от устата й не излезе никакъв звук. Дръпна се назад.

Той не я пусна.

— Саманта…

— Не — извика тя, борейки се с него. — Не!

Той я пусна и тя направи крачка назад. Погледът й се стрелкаше наоколо, сякаш не знаеше къде се намира.

— Не мога… не… — Треперещата й ръка закри устата й. — Не.

— Саманта. — Той пристъпи към нея. Не разбираше как може толкова бързо желанието й да се превърне в страх.

— Стой далеч от мен! — Тя се дръпна назад и за малко не падна във водата. Веригата й попречи да избяга и тя се вцепени.

Като дивеч, изправен пред хрътките, с широко отворени очи.

Никълъс беше объркан от реакцията й.

— Всичко е наред. — Той вдигна ръка в успокоителен жест. — Няма да ти причиня болка.

Тя беше пребледняла.

— Чувала съм го и преди!

— Не те карам да правиш нищо насила — отвърна той, засегнат от думите й. — Ти се разтапяше в ръцете ми, лейди. Ти искаше тази целувка толкова, колкото и аз. Ти искаше…

— Не! Не исках. Не искам! Не искам нищо от теб. И със сигурност не искам ти да… да…

Той се опитваше да овладее желанието си, раздразнението си.

— Саманта, няма от какво да се страхуваш — каза той по-нежно. — Знам, че това е ново за теб…

— Но не е. Съвсем не е ново! — Тя се изсмя, но продължаваше да трепери.

Смехът й беше неприятен, твърде висок, почти истеричен.

Никълъс усети студена тръпка да пролазва по гърба му. Усещаше, че нещо тук не е наред. Съвсем не е наред.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че знам всичко за мъжете и тяхната похот — озъби се тя. — Знам, че това ги кара да правят всичко, за да я задоволят. Знам всичко, което трябва да знам!

Думите й бяха като плесница върху лицето му. Не можеше да повярва, че не е разбрал преди — от начина, по който се отдръпваше всеки път, когато се приближеше до нея, от ужаса, който се изписваше на лицето й, когато я докосваше.

— Някой те е наранил, нали? — Обзе го страшна ярост. — Някой те е накарал да се страхуваш. Когато каза „Чувала съм го и преди“, не си имала предвид от мен, а от някой друг. Кой беше той, Саманта? Какво ти е причинил?

Тя покри лицето си с ръце, обърна се. Трепереше.

— Просто ме остави на мира. Моля те. Просто… просто…

Се махай.

Тя не го каза, но той знаеше, че точно това иска. По дяволите, той също би трябвало да го иска. Когато изпадаше в деликатни ситуации като тази, той обикновено се обръщаше и се измъкваше бързо.

Но този път това беше невъзможно.

Дори и без веригата, нещо вътре в него го правеше невъзможно.

Не можеше да я остави. Не можеше да стои отстрани и да я гледа как се измъчва от болка, от това, което някое бездушно копеле й е причинило.

— Разкажи ми, Саманта — продължи тихо той. Движен от някаква сила, чието име не знаеше и с която не можеше да се бори, той се приближи към нея. Съвсем бавно. — Разкажи ми.

— Не! — Тя тръсна глава. — Не искам да говоря затова. Не искам да мисля за това. Всичко ще е наред, само ме остави на мира. Само…

— Разкажи ми.

— Не, проклет да си!

Без да обръща внимание на гнева й, на ината й, на проклятията й, той я обърна към себе си и внимателно я прегърна. Тя се бореше, но този път той пренебрегна и това… Искаше да я вдигне и да я занесе на брега, но не можеше. Веригата му пречеше.

Затова остана там, до кръста във водата, прегръщаше я силно и просто отказваше да я пусне. След малко тя спря да се бори, но остана вцепенена, ядосана. Изплашена.

Той погали косата й, гърба й. Търпеливо й показваше това, което й беше казал — че няма да я нарани.

Тя постепенно започнала разбира, да вярва, защото се отпусна в ръцете му. Тогава той я изведе от водата и отидоха до огъня под дърветата. Дръпна я до себе си да седне, облегна се на едно дърво и отново я прегърна.

— Разкажи ми — прошепна отново.

Тя трепереше, дишаше накъсано. Поклати глава и остана безмълвна доста време.

Но после думите започнаха да излизат сами.

— Беше през лятото — започна тя толкова тихо, че той трябваше да се напряга, за да я чува. — През най-красивата лятна вечер. Също като тази. Бях заспала. Не знаех, че става нещо, докато… докато не чух първия писък.

— Къде? — прошепна той.

— Вкъщи.

Тази единствена дума, толкова тъжна, толкова горчива, я задави и тя млъкна за момент.

Никълъс също трябваше да преглътне една буца в гърлото си. Затвори очи и продължи да движи бавно ръката си по гърба й. Чакаше.

— Бях на шестнайсет — продължи тя с дрезгав шепот. — Писъците ме събудиха, а после един мъж ме измъкна от леглото. Мен и сестра ми. Завлякоха ни на долния етаж. Престъпници. Бяха навсякъде. Като побеснели кучета. Крещяха и стреляха с пистолетите си. Убиха всички мъже прислужници. Но… но жените не. Видях… видях какво направиха с жените.

Никълъс я стискаше здраво.

— Те молеха за милост, но мъжете само се смееха. Те се смееха. Дори когато разкъсваха дрехите на момичетата и когато… О, Господи, аз видях всичко. Бяха като животни. Момичетата пищяха. Имаше толкова много кръв… и те пищяха от болка.

Никълъс усети как болката прониза и неговите гърди. Беше виждал подобни сцени и дори по-лоши — но едно невинно момиче да види това, и то в такава крехка възраст…

— И тогава мъжете ни завлякоха в една стая…

— Саманта, а теб нараниха ли те?

— Не! — Тя поклати глава и го повтори: — Не. Ние избягахме. — Тя вдигна глава и се взря в тъмнината, сякаш всичко отново се разиграваше пред очите й. — Един от другите престъпници му отвлече вниманието и ние успяхме да се измъкнем. Излязохме през прозореца и хукнахме през ливадата и тичахме, тичахме, тичахме…

Той затвори очи. Изпитваше такова облекчение, такава благодарност, че тя се е спасила.

— И тогава ли започна да крадеш? — попита внимателно той.

— Не. Отидохме при съдията в града. Той и хората му отидоха у дома, а после се върнаха и ни казаха… — Гласът й се пречупи. — Казаха ни, че родителите ни са мъртви. Помоли ме да… да се върна с него в къщата на следващия ден, за да идентифицирам труповете, защото не бяха познали баща ми, за… защото е бил застрелян. В главата.

Силна тръпка разтърси нежното й тяло и сякаш силата й се изпари. Никълъс отново я придърпа към себе си, притисна главата й към гърдите си и усети топлата влага на сълзите й по кожата си. Гърлото му се сви. Не можеше да говори. Искаше му се да намери думи, за да я успокои, но не се сещаше за нищо. Останаха така. Той просто я прегръщаше Остави я да изплаче болката си. Болка и загуба, които толкова много му напомняха за неговите собствени.

— Аз и сестра ми останахме съвсем сами — прошепна тя след известно време. — Нямахме къде да отидем, нямаше кой да ни защитава. А бяхме толкова наивни, толкова невинни. — Гласът й стана равен. — Но аз вече не съм такава. — Вдигна глава и изтри сълзите си. — Трябваше да се оставим на милостта на единствените си роднини — чичо Прескот и жена му Оливия, които живееха в Лондон. Те ни приютиха. Приеха ни с отворени обятия. Той ни каза да не се притесняваме за наследството си, за земята си, за парите си. Той се зае с всичко.

— Искаш да кажеш, че ви го е откраднал? — обади се Никълъс.

— Мен и Джесика това въобще не ни интересуваше. Мислехме си, че при него сме в безопасност. — Гласът й започна да трепери. — Но… чичо Прескот започна… да прави разни неща.

Тя се измъкна от прегръдката му трепереща и Никълъс разбра, че не бива да посяга към нея, не бива да я докосва. Не сега. Остави я да продължи да говори, да му каже всичко.

— Заставаше прекалено близо до мен. Гледаше ме по начин, който не ми харесваше. В началото не разбирах. Дори когато една нощ дойде в спалнята ми. — Тя вдигна глава, погледна към луната и се изсмя с онзи дрезгав смях. — Бях толкова наивна, че въобще не бях в състояние да разбера какво би могъл да иска от мен. Той беше мой чичо. Никога не бях предполагала…

— Саманта — обади се той. Не знаеше дали иска да я накара да спре или иска да й помогне да продължи. — Майка ти нищо ли не ти е казвала за мъжете и жените? Съвсем нищо?

Тя поклати глава.

— Не. Винаги казваше, че когато пораснем, на сватбите ни, ще ни обясни… но тя никога… — От гърдите й се изтръгна ридание. — Никога не й се отдаде тази възможност. — С яростно движение тя отново изтри очите си. — Чичо Прескот ми каза, че се тревожи за мен, че иска да ме завие. Когато стана ясно какво всъщност иска, аз започнах да се боря. Той не спираше да повтаря, че няма да ми причини болка. — Гласът й се превърна в шепот. — Борех се толкова упорито, че той счупи ръката ми.

Никълъс стисна юмруци, изпълнен с дивото желание да убие този кучи син.

— Той се паникьоса. Каза ми да обясня, че съм паднала… и ме заплаши, че ще изхвърли мен и Джесика, ако кажа само една дума — на леля или на някой друг.

— И после си избягала — обади се Никълъс.

Тя поклати глава.

— Бях на шестнайсет — прошепна. — Страхувах се. Ако трябваше да се грижа само за себе си, нямаше да остана нито ден повече в тази къща… но трябваше да помисля и за сестра си. Джес винаги е била крехка. Знаех, че няма да оцелее сама. А нямахме никакви пари — той разполагаше с всеки шилинг от наследството ни. Аз винаги съм била по-силната. Трябваше да защитавам сестра си.

Никълъс се втренчи в нея, изумен от това, което е трябвало да понесе от любов към сестра си Винаги бе смятал, че е прекалено смела за жена.

Но никога не беше и подозирал истинската смелост и любов, които носеше в себе си.

— Когато ръката ми се оправи, той започна отново. — Тя въздъхна, сякаш изморена от разказа си, от тежестта на спомените си. — Тази зима Джес се разболя. Този път не бях достатъчно силна. Не можах да й помогна. — По страните й рукнаха нови сълзи — Тя умря толкова бързо. И аз останах… сама.

Начинът, по който произнесе последната дума, го прониза като нож. Той знаеше какво е да се чувстваш сам, изоставен. Нейната болка го накарала почувства по-силно своята собствена. Сякаш нейната мъка, нейното страдание се вливаха в кръвта му, в сърцето му.

Той я придърпа в прегръдката си и този път тя не се възпротиви.

— Аз се опитах да избягам още на следващата сутрин, но чичо Прескот ме изпревари. Заключи ме в библиотеката, когато леля излезе, и… и ме хвана… Сложи ме на бюрото си и почти… — Тя замълча за миг. — Грабнах един нож за хартия и… Промуших го.

— Било е самозащита — каза Никълъс. — Промушила си го в самозащита.

— В решението на съда се казва „опит за убийство“. Бях цялата в кръв. Чичо ми извика слугите и разказа на всички, че съм се побъркала от мъка и че трябва да ме затворят в приют за душевноболни. Изпрати за стражари, които да ме арестуват, но аз се измъкнах, преди те да дойдат. Избягах и…

— Никога не спря да бягаш — продължи той вместо нея. Знаеше останалото.

Тя отново се разплака. Това бяха сълзите на жена, която е прекарала твърде много години в бягство. Твърде много години сама. Той я залюля в ръцете си.

— Шшт, ангелче, всичко ще бъде наред — тихо шепнеше той. — Всичко ще се оправи.

Нищо чудно, че се страхуваше от мъжете. Че се страхуваше от него.

Най-изненадващото обаче беше, че жена, която е преживяла толкова много на такава крехка възраст, все още можеше да вярва в доброто и любовта.

Все още можеше да се наслаждава на нещо толкова просто като една лунна нощ и летен бриз.

Той затвори очи и се намръщи. За нещастие, тя все още беше твърде наивна. Мислеше си, че знае всичко за света, а всъщност не знаеше нищо. Нейното доверие я правеше уязвима за човешката жестокост.

Докато страхът й й отнемаше едно от най-истинските човешки удоволствия.

След известно време плачът й утихна. Никълъс хвана брадичката й и вдигна главата й. Хвана лицето й с ръце и се взря в очите й, изтри сълзите й с пръсти, като се проклинаше наум.

От самото начало си казваше, че не го е грижа за тази крадла.

Но тя започваше да означава нещо за него.

А това беше невъзможно. Нямаше никакво време за любовни авантюри. Те нямаха бъдеще. Нито седмица, нито ден, нито дори час след като успее да махне веригата. Той имаше работа за вършене, а тя беше едно усложнение, от което нямаше нужда.

Но въпреки че нямаха бъдеще заедно, той можеше да й даде нещо. Сега, тази вечер. Повече от това, което тя му бе дала в пещерата.

Щеше да й върне онова, което й бяха откраднали престъпниците, чичо й.

Може би за пръв път бившият пират Никълъс Броуган можеше да постави нуждите на някой друг над своите собствени.

Да даде, без да иска нищо в замяна.

— Саманта — попита той тихо, — още ли се страхуваш от мен?

Долната й устна потрепери.

— Малко.

Той се усмихна на искреността й.

— А вярваш ли ми, поне малко?

— Да.

Това още повече разшири усмивката му.

— Уроците, които си научила, не са правилни, ангелче. Това, което става между мъжа и жената, няма нищо общо с болката.

Тя изглеждаше несигурна.

— Накарали са те да се страхуваш от нещо, което е съвсем естествено и е част от отношенията между мъж… и жена. — Той погали с пръсти брадичката й. — Това е нещо хубаво. Особено за жената.

Това я накара да му хвърли още по-недоверчив поглед.

— Когато е желано, това е най-прекрасното чувство, което мъжът и жената могат да изпитат заедно. — Той прокара палеца си по устните й. — Нека ти покажа, ангелче. — Прозвуча като въпрос, като молба — Нека ти покажа.

Глава 16

Сам не можа да отговори. Не можеше дори да си поеме въздух. Взираше се в очите му, топлината на тялото му я обгръщаше.

Всичко сякаш се въртеше около нея. Изпитваше желание да намери нещо здраво, за което да се хване. Беше изпълнена с нови, непознати чувства.

Чувства към този мъж. Към един непознат, който сега знаеше всичките й тайни.

Но той вече не беше непознат.

Ник.

Беше му разказала спомените си, беше споделила с него болката си. Не го беше правила друг път. Чувстваше се като глупачка. Как можа да му каже толкова много? Защо му се довери?

Имаше съвсем основателна причина да бъде внимателна с този мъж. Всяка разумна жена би била. Той беше престъпник. Един мъж, който знаеше твърде малко за нежността, но твърде много за битките и за трудната страна на живота. Усещаше топлината на тялото му и осъзна, че сърцето й промени ритъма си.

Силното му мускулесто тяло, безбройните белези, дамгата на гърдите му… Всичко това говореше за живот, изпълнен с трудности и опасности. Той сякаш беше от стомана. Толкова здрава, колкото веригата, която ги свързваше. Мъж, създаден от и за насилие.

Но въпреки това той можеше да бъде и нежен. И състрадателен.

Към нея.

Чакаше за отговор. Щеше ли да му позволи интимност, която не беше позволявала на друг мъж?

Тя си пое дълбоко въздух, затвори очи. Не можеше да понася пламенния му поглед и собствената си несигурност. Не биваше да се страхува, че той може да загуби контрол над непредсказуемата си мъжка похот — той винаги досега беше успявал да се контролира За всичко.

Това, което я тревожеше, беше нейната собствена реакция.

— Ник — прошепна тя. — Аз… аз не бях съвсем искрена.

— Не мога да повярвам. — Той не й се подиграваше, гласът му беше сериозен.

— Вярно е. — Тя отвори очи и преглътна. — Когато казах, че малко се страхувам от теб. Аз, аз не се страхувам точно от теб. — Това признание заля бузите й с червенина. — Страхувам се от себе си.

Той се усмихна така, сякаш я разбира.

— От какво се страхуваш, Саманта?

— Ами, когато ме целуна, аз се почувствах толкова… — Тя се опитваше да намери думи за това, което беше усетила, споменът я караше да се притеснява.

— Сякаш ти е топло и студено едновременно? — промърмори той и я целуна отново, този път съвсем леко. — Жадна и гладна едновременно? — Той я целуна за трети път.

— Да. — Думата прозвуча почти като въздишка и тя притвори клепки, защото отново изпита онова почти замайващо чувство. — Като някакво потрепване в корема ми. И… — Друга целувка прекъсна обяснението й. — … някаква странна болка в гърлото ми.

— И имаш чувството, че се топиш? — Ръката му се премести по-надолу, докосна корема й. Пръстите му я изгаряха — Тук?

Очите й се отвориха широко.

— Да. — Тя се задъхваше, усещаше как нещо могъщо се надига в нея там, където я докосваше.

— Това е само една част от удоволствието, ангелче. — Той целуна леко косата й. — Част от всеки мъж и всяка жена, част от теб. И мен.

Дълбокият му дрезгав глас я накара да потрепери. Погледна го, имаше чувството, че го вижда за първи път. Забеляза неща, които никога преди не беше виждала — начинът, по който брадата му подчертаваше високите му скули, дълбоките бръчки в ъглите на очите му, един малък белег на слепоочието му и този упорит кичур, който винаги падаше на челото му.

И очите му. Те се взираха в нейните. Тя се опита да намери някакъв намек за измама в изумрудените им дълбини, но не откри нищо.

— Искаш да кажеш, че ти изпитваш същото?

— Да — дрезгаво отговори той.

Тя го изгледа подозрително, почти й беше невъзможно да му повярва. Във вира, в прегръдката му, тя беше на крачка от загубата на контрол… а той изглеждаше съвсем нормално.

— Когато си близо до мен — обясни той, когато тя не каза нищо, — когато ме докосваш… особено по начина, по който ме докосваше в пещерата.

— Т-това беше само за да те стопля.

— Но изглежда ти харесваше — подразни я той.

Тя сведе поглед, ужасена.

— Всичко е наред, ангелче. — Той отново хвана брадичката й и вдигна главата й. — Няма нищо лошо в това да ни харесва да се докосваме.

— А-аз не… аз… — Самата тя знаеше, че щеше да излъже.

— Мислиш, че не би трябвало да ти харесва?

Това ли беше причината? В продължение на шест години тя бе живяла по собствените си правила, като правеше това, което иска. След толкова време, прекарано в самота, тя беше свикнала сама да се разпорежда с живота си, със съдбата си, с чувствата си. Беше й харесало да се самоконтролира.

Но сега този самоконтрол го нямаше, тя не можеше да се познае. Ник вече не беше непознат, сега тя беше непозната за самата себе си.

Дори страхът й, безпокойството й, вниманието й, всичко това, което досега беше неразделна част от нея, липсваше.

Имаше чувството, че е изгубила земята под краката си, че пада, че се препъва през непрогледна нощ.

И единственото стабилно нещо наоколо беше… той.

— Ник, не знам. Това е… това е толкова…

— Ново. Всичко е съвсем ново за теб, ангелче. Но е съвсем естествено, това е част от теб. Ти си създадена, за да му се наслаждаваш, точно както се наслаждаваш на лунната светлина и на вятъра. — Той се усмихна. — А може би повече. — Той се наведе и потри бузата си в нейната, наболата му брада я накара да потрепери. — Нека ти покажа.

Тя издаде някакъв звук, който не можеше да се определи нито като да, нито като не.

— Няма да правим нищо, което те плаши — увери я той. — Ако искаш да спра, кажи ми и аз ще спра. Ако искаш да продължа… — Той докосна устните й със своите. — Кажи ми и аз ще продължа.

Тя трепереше, но усещането не беше неприятно. Съвсем не. Устата му беше толкова топла, ръцете му толкова силни, толкова сигурни, когато я докосваха.

И той я оставяше тя да вземе решение. Беше го смятала за груб, непоправим, егоистичен негодник… но в момента той въобще не се държеше като негодник, а като джентълмен.

А това, повече дори и от целувките му, караше сърцето й да бие толкова бързо, че точно в този момент не можеше да мисли.

— Саманта?

— Да — прошепна тя, осъзнала, че е взела решението си много отдавна. — Да.

Той отново я целуна, този път съвсем леко, но постепенно устата му се сляха с нейните. Ръката му обви раменете й и той внимателно я положи на земята. Наведе се над нея, подпрян на лакти, докато устата му правеше някаква магия с нейната.

Тя не бе и предполагала, че устните й могат да бъдат толкова чувствителни. Или че пулсът й може да препуска толкова бързо. Тя искаше да го придърпа по-близо, затова вплете пръсти в тъмната му коса. С тих стон той хвана китките й и ги притисна към земята от двете страни на главата й.

Разбрала какво иска той, тя се подчини, остави го да води, а тя се отдаде на чувствата си. Легнала под него на топлата трева, тя усети как всичкото й колебание изчезва, изпепелено от огъня на целувката му. Тя се остави да я докосва, беше толкова уязвима в момента. Никога преди не се беше чувствала така.

Нейното неприкрито желание изтръгна от него въздишка на удоволствие. Започна да целува брадичката й, бузите й, носа й. А когато клепачите й се затвориха, той целуна миглите й.

— Точно така, ангелче — прошепна той. — Просто затвори очи и се остави на удоволствието да те завладее.

Той пусна китките й, ръцете му се плъзнаха по ръцете й, по тялото й. През тънката материя на копринената си рокля тя усещаше докосването му като огън. Той облиза ухото й, продължи бавно надолу към шията й. Устните и езикът му й даряваха непознати досега усещания.

Той стисна нежната й кожа съвсем леко и от полуотворените й устни се изтръгна вик на удоволствие. Тя изви глава назад, предложи му врата си, предложи му се цялата. На него и на непознатите усещания, които я караха да се чувства слаба и силна едновременно.

Сърцето й биеше лудо. Затворила очи, тя се потопи в мускусния му мъжки аромат, предаде се на мускулестото му тяло. Пръстите му я докосваха и оставяха горещи следи по кожата й. Едната му ръка хвана гърдата й и тя се напрегна, но само за момент.

Защото милувката му беше нежна, внимателна, почти почтителна. Усещаше как връхчето се надига под палеца му и прехапа устни, за да не извика.

Преградата от коприна и дантела между неговата и нейната кожа сякаш усилваше усещанията. Някаква топлина започна да се надига в нея. Той бавно започна да движи пръста си около зърното и то се увеличи още повече. Дишането й стана накъсано.

Когато ръката му се махна, от гърлото й излезе тих звук на протест. Но той бавно започна да смъква роклята от раменете й, сантиметър по сантиметър.

Тя усещаше грубите му, мазолести пръсти по кожата си. Докосваха я по начин, по който никой мъж преди не я беше докосвал. Отвори очи, но остана неподвижна, ръцете й стискаха тревата. Вярваше му. Останала без дъх, тя гледаше как тъмните му пръсти се движат по бледата й кожа, галейки гърдите й.

И в тази интимност тя не виждаше вече никаква заплаха. Беше прекрасно.

Очите му пламтяха, когато я погледна. Тялото му се беше стегнало, всеки мускул беше напрегнат, дишането му също като нейното беше неравномерно. Чак сега тя разбра какво въздействие има върху него това, че я докосва. Той я желаеше. Искаше да направи нещо повече от това да я целува и докосва — но се въздържаше. Забавяше собственото си удоволствие.

Заради нея.

Тя отново затвори очи. Не искаше той да види сълзите, които напираха там, не искаше да ги изтълкува погрешно. Щедростта му, нежността му я изненадваха… и я трогваха дълбоко.

Само след секунда устата му последва дирята, оставена от пръстите му. Езикът му намери чувствителното връхче и продължи да го дразни. Когато то стана мокро и твърдо, устните му се сключиха около него и леко засмукаха. От гърлото й се надигна тих стон. Тя се изви към него. Трепереща. Желаеща. Изпитваше непознато усещане, подобно на гъдел там, където я целуваше, и по-надолу.

Тогава ръката му се плъзна по гърба й и той я придърпа към себе си. Устата му отново намери нейната. Пое я дълбоко и чувството беше като… при топъл дъжд.

Някаква скрита, непозната част от нея потрепери и се стегна в отговор на целувките и милувките му — ту нежни, ту яростни. Сам имаше чувството, че се носи в облаците. Усещането беше толкова ново, толкова силно, толкова непоносимо хубаво.

Беше се изгубила в дълбочината на чувствата си, сетивата й бяха толкова объркани, че не усети кога той отново я положи на тревата и ръката му се отдръпна.

Докато не усети горещите му пръсти на бедрото си.

Дъхът й спря. Тя потрепери под него, чак сега разбра каква интимност иска да сподели той с нея. Ръката му се плъзна надолу в нежна милувка, търсеше ръба на роклята й. Намери го.

А после тихият шум от смачкана коприна, която се плъзгаше нагоре, оголваше прасеца й, коляното й, бедрото й.

— Саманта? — прошепна той. Гласът му беше странен, дрезгав.

Тя отвори очи, не разбираше въпроса му, докато не осъзна, че краката й са здраво стиснати.

— Искаш ли да продължа? — Той се задъхваше.

За момент тя не намери сили да отговори. Беше поразена от напрежението, което усещаше у него — стегнатите мускули на ръката му зад гърба й, потта по гърдите му.

— Да. — Без да може да се сдържа, тя протегна ръка и погали лицето му. — О, да!

Той потрепери, наистина потрепери от лекия допир на пръстите й.

— Саманта, моля те! — Той сподави едно проклятие. — Недей.

— Не искаш да те докосвам?

— Не, не е това… — Той премести пръстите й по-надолу, по изпъкналите жили на врата си. — О, Господи!

— Харесва ми да те докосвам.

— Но този път е само за теб, ангелче. — Той сграбчи ръката й и отново я притисна към земята — Можеш… — Дишаше толкова тежко, сякаш изпитваше болка. — Можеш да ме докосваш по-късно.

Той не й даде възможност да спори, като затвори устата й с още една дълбока целувка. После усети ръката му на хълбока си — продължаваше да смъква роклята.

Тя не изпитваше страх, не изпитваше колебание. С лекота пръстите му свалиха роклята й, нежността му свали всички защитни прегради пред сърцето й. Тя му вярваше. Беше в безопасност с него.

Безопасност.

В този момент тя осъзна каква глупачка е била, като е смятала, че да си в безопасност, означава да си сам. А всъщност се е нуждаела от съвсем друго: да споделя, да вярва, да прегръща и да бъде прегръщана. Това чувство… което изпитваше в ръцете на този мъж.

Тя отвори устни и прие езика му. Заливаше я гореща вълна, която проникваше в сърцето й, в ума й, в тялото й. Изпитваше чувството, че е създадена от топящ се мед. Пръстите му се движеха по бедрото й, докато търпеливо чакаше тя да реши.

И с тих, дълбок звук тя се отпусна, разтвори бедрата си. Вече не изпитваше необходимост да крие тайните си от него.

Той отдели устата си от нейната и прошепна в ухото й:

— Да… О, да. — Прокара пръстите си по вътрешната страна на бедрото й. — Отвори ги за мен, скъпа… точно така.

Буря от чувства я заля, когато той потърси и намери най-женствения център на тялото й и го докосна толкова нежно, толкова леко. Сякаш я удари гръм. Сякаш докосването му я изпълваше с такава топлина, светлина и живот, че от тялото й потече огън.

Тя извика името му, бедрата й се надигнаха. Някакво ново, почти диво желание се надигаше в нея. Той внимателно погали мекия триъгълник, пръстите му разтвориха меките устни, които скриваха женствеността й и откриха топлия мед, който извираше от там.

— О, скъпа…

Тя вече се гърчеше под него. Не можеше да издържа повече, но тогава той намери една малка пъпка и леко я погали с пръсти. Пулсираща вълна от удоволствие разтресе цялото й тяло.

Той галеше тази подута, чувствителна част от тялото й, отново и отново, докато тя си помисли, че ще полудее. Желанието, напрежението бяха толкова силни, че тя имаше чувството, че ще се пръсне на парчета, но не я беше грижа. Това беше диво, всепоглъщащо желание. Но колкото повече то се засилваше, толкова по-леко той докосваше тази нежна пъпка, докато бурята от възбуда и копнеж в нея стана непоносима. Искаше, искаше…

Устните му отново се сляха с нейните, движението на езика му наподобяваше това на пръстите му в копринената й сърцевина. Тя изстена, потрепери от изненада и удоволствие. Напрежението растеше, все по-бързо и по-бързо. Пръстът му се движеше върху подутата пъпка и тя изведнъж се издигна над земята. По-високо.

Цялото й тяло се сгърчи конвулсивно и от гърлото й се изтръгна вик на облекчение. Тя трепереше, падаше от небесата през дъжд от огън, тялото й се разкъсваше от удоволствието. В същия момент слънцето надникна през дърветата.

Първата светлина на утрото я окъпа и тя се понесе надолу… надолу през облаците, съвсем изтощена, но по-жива от всякога. Чувстваше се волна като вятъра.

Дойде на себе си чак когато усети слънчевата топлина върху лицето си. Не знаеше колко време е лежала трепереща в прегръдката му. Отвори очи, премига, като очакваше все още да лети в облаците с ангелите.

Но беше тук, на земята.

С нейния черен ангел.

Той я погледна и й се усмихна, очите му блестяха. И тя забеляза някаква топлота в изражението му, която не беше виждала преди.

Тя също му се усмихна. Искаше да го докосва, както той я беше докосвал. Да обвие ръце около него и никога да не го пусне.

Но се чувстваше сънлива, тялото й тежеше.

— Ник, аз…

Той затвори устата й с целувка.

— Шшт, Саманта, не се опитвай да го разбереш, просто го чувствай.

Тя промърмори нещо сънливо, затвори очи и се гушна в него, когато той се облегна на едно дърво. Не искаше нищо друго, освен да бъде тук, с него. Изглеждаше толкова естествено да заспи с глава на гърдите му. Толкова удобно.

Толкова прекрасно.

Въобще не беше очаквала, че денят ще завърши така. Тя се усмихна сънливо.

Вървяха покрай реката и следобедното слънце изгаряше голите рамене на Никълъс. Парцаливите, окървавени останки от ризата му едва покриваха дамгата на гърдите му. Засега трябваше да се задоволи с това.

Движеха се от часове нагоре по потока, като решиха, че преследвачите им — ако още са в Канък Чейс — ще ги търсят надолу по течението. Той искаше да стигнат до някой град колкото е възможно по-бързо. Имаше пет дни, за да се добере до Йорк, което означаваше, че трябва да свърши две неща: да намери кон… и да се отърве от прекрасната жена, прикована към глезена му.

А тази мисъл вече съвсем не му се струваше привлекателна.

Поклати учудено глава. Вчера искаше повече от всичко на света да се отърве от Саманта Делафийлд. А сега само мисълта да се раздели с нея предизвикваше странна болка в гърдите му. И тази болка нямаше нищо общо с физическото желание, което бе изпитал тази сутрин, макар че възбудата все още го изгаряше.

Никога не беше изпитвал такъв странен копнеж. Потърка гърдите си. Щеше му се да премахне това чувство така, както изтри капчиците пот от кожата си.

Веригата се закачи в някакъв корен и той се препъна.

Успя да запази равновесие, но Саманта хвана ръката му.

— Сигурен ли си, че си достатъчно силен, за да вървиш?

— Добре съм.

Тя веднага го пусна.

Той съжали за грубия си тон и повтори по-меко:

— Добре съм.

Тя не изглеждаше убедена, но той нямаше намерение да й обяснява, че не е залитнал от физическа слабост, а защото мислеше за нея.

А това също ставаше слабост. Тя го погледна и когато погледите им се срещнаха, червенина заля бузите й. Той не можа да се въздържи да не се усмихне — тя се изчервяваше постоянно, всеки път, когато го погледнеше. Докосна лицето й. Тя се усмихна срамежливо и сведе поглед. Можеше да се закълне, че тя потрепери.

— Изглежда, че успях да те накарам постоянно да се усмихваш — подразни я той и тя се изчерви още повече. Погали леко бузата й. — Няма от какво да се срамуваш, ангелче.

— Не се срамувам — бързо отговори тя и вдигна брадичка.

Беше доволен от реакцията й. Не виждаше никаква следа от срам или чувство за вина в очите й. Отдаваше се на страстта по същия начин, по който се отдаваше на самия живот Напълно. С ентусиазъм, който извираше от сърцето й.

Тя продължаваше да го изненадва. Мис Саманта Делафийлд беше деликатна и чувствена жена и едновременно с това — силна и издръжлива. Възпитана дама и хитра крадла.

Преди да разбере какво прави, Никълъс се наведе и я целуна. Устата й посрещна неговата — топла и мека. Тя вече се научаваше да отвръща на целувките му, да отговаря на страстта му. Ръцете му обвиха раменете й и той я придърпа към себе си. Очевидно не можеше да й се насити. Той толкова рядко се бе сблъскват с нежност през живота си, а тя можеше да му даде толкова много.

Топлата й женска страст го прониза и вълна от чувства заля тялото му, ума, душата му. Отговаряше й все по-силно всеки път, когато я докоснеше.

Изведнъж вдигна глава, тялото му се напрегна.

— Ти си много опасна, лейди.

Каза го с усмивка, с насмешлив тон, но знаеше, че това не е шега.

Тя дишаше учестено, също като него. Очите й бяха като разтопено злато.

— Ще удържиш ли думата си? — Загадъчна усмивка играеше на устните й.

— Да удържа думата си? — повтори той, объркан.

— Каза, че мога да те докосвам — припомни му тя тихо, — по-късно.

Думите й го опариха като глътка силно уиски.

— Да — успя най-после да възвърне гласа си. — Така казах, нали? — Отчаяно се опитваше да измисли начин да се измъкне от това обещание. Отдръпна се от нея, като продължаваше да я държи за раменете. — Но сега трябва да мислим само за бедата, в която се намираме, в противен случай ще се озовем отново в затвора. Или по-лошо.

Тя му хвърли един поглед през рамо и продължи напред.

Никълъс я последва. Опитваше се да събере останките от здравия си разум.

А това беше много трудно. Особено когато тя го гледаше по този начин, когато в погледа й се четеше сладко обещание, когато очите й блестяха от…

Не знаеше как да го нарече. Не искаше да мисли за това. Опитваше се да го изкара от главата си.

По-късно. Стомахът му се сви.

Не. Няма да има по-късно.

Никълъс се намръщи. До тази сутрин беше убеден, че няма нищо лошо в това да се позабавлява с нея и после да си тръгне. Нима тя е по-различна от другите жени, които е познавал? Това нямаше нищо общо с девствеността й. Беше го правил с много девойки, които оставяше с някои нови умения в женския им опит и с усмивка на уста. Никога не се беше поколебавал да спи с жена, която го искаше.

Досега. Докато не срещна Саманта. Струваше му се важно да защитава невинността й. Да не й отнема съкровището, което му предлагаше.

Това се случваше за първи път на капитан Никълъс Броуган — помисли си той с крива усмивка — да защитава съкровище, вместо да го вземе.

Никой не би повярвал.

Наблюдаваше я как върви пред него, безкрайно очарован от начина, по който се движи, от светлината, която блестеше в косата й. Не можеше да разбере чувствата си, но възнамеряваше тяхната първа физическа близост да си остане последна.

Не би се осмелил да я докосне отново по същия начин, да държи съблазнителното й голо тяло в ръцете си и да не я вземе.

Продължаваше да я гледа, но мислите му се върнаха върху онова, което бе се случило до потока. Все още не можеше да си обясни смисъла му. Не ставаше въпрос за начина, по който тя му отвърна. Това не го изненадваше.

Не, това, което го изумяваше, беше, че той изпита същото удоволствие, каквото и тя, макар че не се поддаде на желанието, на копнежа да проникне в дълбините й. Беше му нужно цялото усилие на волята, за да не се възползва. Тя беше като разтопен мед в ръцете му, тръпнеща, готова. А той се беше въздържал.

Това беше първият път, в който даряваше удоволствие, без да вземе нищо в замяна. А това го накара да се почувства невероятно… добре. Повече от добре.

Щастлив.

Той разтърси глава. Припомни си, че трябва да съсредоточи вниманието си върху други неща. Въпросът беше на живот и смърт. Трябваше да се концентрира. Йорк. Изнудвачът. Още само пет дни.

По-малко от пет дни.

По дяволите, Броуган, концентрирай се!

Те продължаваха да вървят, всеки зает със собствените си мисли.

Слънцето се беше спуснало ниско над балдахина от листа над главите им, когато му се стори, че чу нещо.

— Чакай малко. — Саманта спря и той застана до нея. — Какъв е този шум?

И двамата се вцепениха, заслушани. Вятърът носеше звука към тях. Гласове.

— По дяволите! — Той сграбчи Саманта и се стрелна към храсталака.

— Как мислиш, кои ли са? — прошепна тя.

Той не отговори, знаеше какво мислят и двамата. Стражари.

Но звукът не се усили. Които и да бяха, очевидно не се движеха. Не се чуваха нито коне, нито кучета.

И някои от гласовете определено бяха женски.

— Не съм сигурен — прошепна той. — Искаш ли да погледнем по-отблизо?

Тя кимна. Запълзяха предпазливо напред, като внимаваха да останат в сянката на дърветата.

После ги видяха — група хора на една полянка.

Никълъс спря и се сниши зад един дънер, като дръпна и Саманта. Внимателно надникна. Какво не би дал за един бинокъл.

Чуваше задъханото й дишане.

— Ако не са стражари, тогава какви са? Кой друг би посмял да влезе в Канък Чейс?

Той разгледа лагера. Там имаше поне четиридесет души — мъже, жени и деца. Може би бяха пътници — лагерът им се състоеше от пъстри каруци и фургони.

— Цигани — каза той най-накрая. Хора, прокудени от обществото, както всички останали, които търсят усамотение в дебрите на Канък Чейс.

Саманта се поотпусна.

— Може би трябва да тръгваме, преди да са ни видели.

— Не толкова бързо, ангелче. — Той продължаваше да изучава лагера. Където има каруци, непременно трябва да има и коне.

След малко Саманта започна да души въздуха.

— Усещаш ли? — Тя се надигна, за да вижда по-добре, като вдишваше дълбоко. — О, чудя се какво ли готвят!

Съблазнителното ухание накара червата му да закъркорят.

— Някакво задушено.

В средата на пространството, обградено от каруците, имаше голям огън, върху който висеше черен казан.

Но вниманието му беше привлечено от конете. Бяха от другата страна на лагера. Около две дузини. Завързани в края на полянката, до гората.

Той се усмихна.

Колко неразумно от тяхна страна да завържат конете там, където някой може да се промъкне и да си открадне един.

— Сигурно се шегуваш. Как смяташ да го направиш, без да те хванат? — Тя разклати веригата. — Без да вземаме предвид, че язденето може малко да ни затрудни. Как ние двамата въобще можем да се качим на кон?

— Ще мислим затова, като му дойде времето.

— Но стражарите, които ни търсят, може да са говорили с тези хора. Може да са им дали описанието ни и да са им обещали награда. Много е опасно да влизаме в лагера им.

Никълъс помисли за момент. Тя беше права. Не знаеха от колко време са тук циганите. Щеше да е рисковано.

— Ще се промъкна под прикритието на тъмнината, а ти ще останеш…

Той спря.

— Съжалявам — кисело се обади тя. — Където ти — там и аз.

Той я погледна и си спомни, че вече беше допускал същата грешка, но по съвсем различна причина. Тогава сгреши, защото не беше свикнат да е част от едно цяло. Но този път…

Искаше да не я излага на опасност. Тази мисъл го накара да онемее. Обзе го най-странното чувство. Трябваше да я защитава.

— Освен това, аз мога да се изложа на тази опасност, ако наистина си решил да го направиш — продължи тя. Беше й ясна истинската причина за мълчанието му. — Не съм чак толкова крехка.

Би могъл да поспори по въпроса, помисли си той — тази сутрин едва не се разпадна в ръцете му.

— Знам — каза й вместо това и погали бузата й с пръст. За първи път съжаляваше, че тя е толкова смела.

— И така, какво ще правим?

Той се опитваше да намери отговора на този въпрос, когато чуха някакъв друг звук в противоположния край на лагера. Един звук, който съвсем не беше на мястото си тук, в гората. Познатото дрънчене на метал.

Един звук, който променяше всичко.

Удари на чук върху наковалня.

Глава 17

Лунната светлина се процеждаше през листата на дърветата и танцуваше по земята. Сребристото сияние едва осветяваше пътя им, докато се промъкваха към лагера на циганите. Сам имаше чувството, че страхът е хванал като желязна скоба гърдите й. Ник водеше — промъкваше се крадешком, безшумно. Тя не можеше да повярва, че е толкова спокоен, толкова сигурен, че безумният му план ще успее.

В гората цареше тишина, нарушавана единствено от плясък на криле над главите им… покашляне или хъркане от някоя каруца… или лай на куче. Веригата не вдигаше много шум — Сам бе пожертвала остатъците от фустата си, за да обвие брънките й.

Поне доколкото е възможно.

Ако циганите бяха оставили пазачи за през нощта, или някое от кучетата долови непозната миризма или звук, те двамата щяха да се озоват сред група подозрителни хора, които ще задават въпроси, на които няма да могат да отговорят. И сигурно щяха да имат пистолети.

Още няколко ярда и щяха да стигнат целта си.

Все още под прикритието на горските сенки, Ник спря, посочи една от каруците и съвсем тихо прошепна:

— Тази ли?

— Така мисля.

Те тръгнаха нататък, като непрекъснато се оглеждаха. През целия следобед бяха обикаляли лагера, проучиха го от всеки ъгъл, спореха ожесточено. Когато се стъмни, те се приближиха повече и най-накрая бяха принудени да приемат фактите такива, каквито са — беше безсмислено да крадат кон, защото нямаше да са в състояние да го яздят. Не и с веригата. А не можеха и просто да нахлуят и да накарат ковача да свали оковите.

Така че измислиха нова стратегия. Така щяха да се освободят от веригата веднъж завинаги и щяха да си хванат един или два коня.

Ако преди това не ги убиеха.

Те се спряха в сянката на последните дървета — оттук започваше полянката. Между тях и целта им имаше поне десет метра открито пространство.

— Това е — прошепна Сам и приклекна до Ник в храсталака.

Той поклати глава.

— Никакви пазачи, никакви кучета. Продължавам да мисля, че те все пак трябва да са се подсигурили, ако там има нещо ценно.

Сам потрепери — не от страх, а от усещането, което премина през нея, когато устните му докоснаха ухото й.

— Понякога хората правят точно обратното на това, което си очаквал. Крият скъпоценностите си в чекмеджето при чаршафите, вместо в каса. Или пък пъхват няколко хиляди лири между страниците на стара книга. По принцип смятат, че са по-умни от обикновените крадци.

Белите му зъби проблеснаха в тъмнината.

— За наш късмет, ти не си обикновен крадец.

— Повярвай ми, там има нещо ценно. Никой не се приближи до тази каруца цял ден. Покрай всички останали непрекъснато сновяха хора, но не и покрай тази. И ако не си забелязал — продължи тя със самодоволна усмивка, — има катинар.

Той се взря в тъмнината, после кимна.

— Прости ми, че се усъмних в теб. — Усмивката му се превърна в гримаса, след като разгледа катинара и веригата, прикрепена към него. — Това ще ни създаде ли някакъв проблем?

Тя извади златната кутийка за игли от деколтето си и я стисна в юмрука си.

— Няма начин да разбера, преди да се приближа.

Те отново разгледаха лагера за някакво движение. Залагаха на това че никой не знае за присъствието им, че никой дори не подозира, че покрай лагера се навъртат хора.

Възнамеряваха да платят щедро на ковача за услугата и за мълчанието му и не искаха човекът да се досети, че му плащат с парите на циганите.

Ник хвана ръката й.

— Да тръгваме.

Излязоха от дърветата, приведени ниско към земята. Движеха се бързо, като се стараеха да не вдигат никакъв шум. Ръката на Ник беше силна и топла. Толкова силна, че Саманта забрави страха си.

Стигнаха до каруцата и се притиснаха към едната й страна, като останаха в сянката. Сам се задъхваше повече от страх, отколкото от направеното усилие. Опита се да нормализира дишането си. Ник изглеждаше невъзмутим.

Тя се възхити на самообладанието му пред опасността, която ги застрашаваше. Не знаеше дали това се дължеше на смелост, на безразсъдство или на нещо друго.

Но сега нямаше време да мисли за това. Той посочи към вратата. Сам кимна и извади нещо от кутийката за игли. Те притичаха покрай каруцата и по стълбите, които водеха към вратата. Ник се притисна към вратата и огледа лагера. Сам сграбчи катинара и се захвана за работа.

Катинарът й беше почти непознат — беше попадала на такива само един или два пъти. Но, напомни си тя, правила е това дузини пъти. Тази вечер не се различаваше по нищо от всички останали вечери, в които бе практикувала занаята си.

Но пръстите й се потяха. Катинарът не искаше да се отвори.

Сърцето й заби бързо. Може би просто е отвикнала. Или пък светлината не беше достатъчна.

Мина една минута, после още една. Някъде проплака бебе.

Животът й зависеше от успеха. А също и неговият Защо не ставаше нищо?

Чу тихото монотонно припяване на майката, която успокояваше детето си.

— Побързай — прошепна Ник в ухото й.

Тъкмо щеше да му каже, че брадата му я гъделичка и й отвлича вниманието, когато най-накрая катинарът щракна.

С треперещи ръце тя го свали от веригата и отвори вратата. Бързо влязоха вътре.

Лунната светлина беше достатъчна, за да видят бъркотията, която цареше във фургона: стари дрехи, лампи, прибори за готвене.

Ник изпсува. Това беше каруца за провизии.

Сам също изрече едно проклятие под носа си. Бързо прегледаха предметите, струпани по лавиците, по пода, в ъглите. Но не намериха нищо.

Поне нищо ценно.

Бяха поели такъв риск… за това?

Отвън се чуха стъпки. Приближаваха.

Страхът я смрази. Бяха се озовали в капан!

Преди тя да успее да каже нещо. Ник пристъпи пред нея, дръпна я зад гърба си и извади ножа.

Тя премига зад широките му рамене Беше учудена. Той я защитаваше. Беше го направил, без да се замисля, сякаш така му идваше отвътре. А винаги беше твърдял, че не дава и пукната пара за ничий друг живот, освен за своя.

Преди да е успяла да го осмисли, стъпките дойдоха съвсем близо до каруцата. Тя си пое дълбоко въздух.

Но човекът отмина бързо и явно се насочи към гората.

И двамата въздъхнаха дълбоко Сам имаше чувството, че ще припадне Пусна ръката на Ник, чак сега осъзнала, че се е вкопчила в него, сякаш от това зависеше животът й.

— Толкова време загубихме заради някой глупак, който отива да се облекчи. — Той подхвърли ножа във въздуха, хвана го за острието и го пъхна обратно в ботуша си.

— Да изчезваме оттук.

— Не можем. Не и преди да се е върнал.

Сам трябваше да се съгласи с него. Засега не можеха да мръднат оттук. Седна на един чувал със зърно и се огледа отчаяно наоколо. Толкова беше сигурна, че тук има откраднати съкровища — перли, злато, бижута — а това беше просто каруца с провизии. Защо ли им трябваше на циганите да я заключват?

Знаеше само, че се е провалила. А не можеха тепърва да обикалят лагера, за да проучват останалите каруци. И без това вече достатъчно дълго бяха тук.

— Вината е моя — каза тя с нотка на извинение в гласа си.

— Сега това няма значение. — Той започна да рови в някакви торби, струпани в единия ъгъл.

Не изглеждаше ядосан, не й се подиграваше за допуснатата грешка.

А това само я караше да се чувства още по-зле. Той откри купчина с дрехи зад торбите.

— Поне ще имаме нови дрехи.

— Сигурно не са нови — промърмори тя, втренчена във веригата, която блестеше на лунната светлина. — Циганите ги купуват от богатите собственици на имения и ги продават в градовете, през които преминават.

Той вдигна една риза и чифт панталони.

— Тук дори има и прилични обувки.

— Те ще ни свършат добра работа — каза тъжно Сам, — тъй като, изглежда, ще обикаляме из Канък Чейс цял живот.

Умълчаха се, защото чуха отново стъпките. Сам спря да диша, поразена от ужасна мисъл. Ако човекът погледне към вратата и види, че веригата виси свободно…

Стъпките ставаха все по-отчетливи.

И отминаха.

Тя стана, трепереща. Беше се страхувала достатъчно за една нощ. Ник продължаваше да рови в ъгъла. Под камарата дрехи беше открил нещо, подобно на малко буре.

— Охо — обади се той, заинтригуван, — какво би могло да бъде това?

— Ник, трябва да тръгваме.

Той не й обърна внимание. Извади ножа и се опита да махне капака на съда.

— Ник — повтори тя, потупвайки го по рамото, — нямаме време.

Той надигна капака и двамата ахнаха.

— О, Боже мой! — прошепна Сам.

Само сребристото сияние на луната ги осветяваше. Намираха се на миля от лагера, но не смееха да рискуват да запалят огън. Не искаха да привличат внимание.

Сам беше наведена над куп зелена френска коприна в скута си. Иглата проблясваше на лунната светлина. Не бяха имали достатъчно време, за да проверят размерите на дрехите, които взеха от фургона. Бялата памучна риза щеше да й стане, но роклята беше прекалено широка. Завърши стесняването на талията и погледна към Ник.

Беше го подразнила, че може да зашие бричовете му върху него, тъй като веригата не му позволяваше да ги обуе, но той веднага бе отхвърлил идеята. Изглежда въобще не му се стори смешно.

Беше изпаднал в много странно настроение, откакто напуснаха лагера. В момента лежеше върху листата и въобще не й обръщаше внимание.

Беше твърде зает с броенето на монетите.

Бурето във фургона се оказа пълно с гвинеи, шилинги, фартинги — съкровище, достойно и за пират. Бяха взели пълни шепи, които натъпкаха в откраднатата риза.

Друго буре до първото беше пълно със скъпоценности — златни верижки, перли, скъпоценни камъни, но тя го беше убедила да не ги вземат. Всяко бижу беше уникално и нямаше да бъде трудно да бъде разпознато.

Но все пак той си взе нещо — рубин с размерите на малко яйце.

Сега го беше вдигнал високо и се наслаждаваше на отблясъците му.

— Продължавам да твърдя, че не биваше да го вземаме — каза Сам с неодобрение, като затягаше конеца. — Ако някой случайно отвори бурето и види, че липсва…

— Дотогава вече отдавна ще сме си тръгнали.

— Но не можем да го използваме, за да платим на ковача. Той може да го познае.

— Нямам и намерение да му го предлагам. — Той подхвърли камъка във въздуха и се усмихна, когато го хвана. — Това е за мен, ангелче. За мен и за никой друг. Тази дрънкулка може да компенсира ада, който трябваше да преживея тук. — Той го пъхна в джоба на протритите си, скъсани черни бричове.

— Това е риск, който не биваше да поемаме — тихо каза тя и прибра иглата.

— Ваше благородие, някои хора се радват на лунната светлина и на слънцето. — Той се понадигна и започна да тъпче златните гвинеи в кесията си. — Но други предпочитат по-различен блясък.

— Държиш се така, сякаш никога преди не си виждал пари.

Той рязко вдигна глава, отвори уста да каже нещо… но само се усмихна.

— От много години — да — каза той студено. — От доста много години. — Той потупа джоба си. — Тази дреболийка ще направи живота ми вкъщи по-добър.

Отново съсредоточи вниманието си върху монетите. Сам сгъна новата си рокля и я остави настрани. През ума й преминаваха множество въпроси. Вкъщи? Къде е домът ти? С какво се занимаваш там? Търговец ли си? Престъпник? Войник? Съдържател на ресторант?

Какво е станало с онова малко момче, оцеляло от затворническия кораб?

Кой, по дяволите, си ти?

Дори след всичко, което преживяха заедно, тя все още не знаеше отговорите. Той едва ли можеше да се нарече сговорчив, що се отнася до миналото му. Или до настоящия му живот. Изглеждаше, че няма никакво намерение да споделя тайните си.

— Освен това — продължи той спокойно, — имам дългове.

Тя не го попита какво иска да каже с това. Защото подозираше, че няма да й каже.

— Колко пари имаме? Ще ни стигнат ли?

— Повече от петстотин.

Тя подсвирна тихо.

— Бих казала, че ще са достатъчни.

— Достатъчни, за да накарат един ковач да се чувства щастлив от това, че е освободил двама бегълци. — Погледът му срещна нейния. — След няколко часа, ваше благородие, ще сме на много мили оттук.

— Свободни да вървим по пътя си. Най-после.

Настъпи неловка тишина, нарушавана единствено от звъна на монетите, които той броеше.

Най-после свободна. Би трябвало да е щастлива.

Но защо тогава тази мисъл я караше да се чувства толкова… зле?

Тя вдигна краката си, обви ръце около тях, сложи буза на коленете си и го погледна. Сребристата светлина играеше по чертите на лицето му, бялата му риза блестеше и правеше косата му да изглежда още по-черна. Със скъпоценен камък в джоба и злато в ръцете, той изглеждаше по-щастлив от всякога. Очите му блестяха, усмивката му беше широка. Изглеждаше в стихията си. А това го правеше да изглежда толкова спокоен, отпуснат… толкова красив.

Въпреки че не одобряваше безразсъдната кражба на рубина, на нея й харесваше да го вижда щастлив.

Заля я познатата вече топлина, онова чувство, чието име не знаеше. Но този път с него дойде и болката.

Само преди седмица тя беше готова да изпрати този мъж на бесилката, за да спаси собствената си кожа. Но това беше, преди той да спаси живота й преди да я докосне по начин, по който никой друг мъж не я беше докосвал.

С нежността и топлотата си той беше прогонил страховете й.

Свободна? През цялото време, през което беше прикована към него, тя нито за миг не е била свободна.

А мисълта да се раздели с него, да не го види никога повече…

Може би чувствата бяха изписани на лицето й, защото той внезапно спря да брои, вдигна глава и попита:

— Къде ще отидеш утре, когато най-после се отървеш от мен?

Тя се протегна, прозина се и някак успя да запази гласа си спокоен.

— В Мърсисайд. — Беше споделила с него всичките си тайни, така че не виждаше причина да крие тази. — Ще отида в Мърсисайд, ще си взема нещата и ще напусна страната.

— И сигурно ще отидеш във Венеция?

— Да. — Мисълта за синьото небе на Италия и за блестящото море вече не й се струваше толкова привлекателна. — А ти?

— Аз трябва да свърша онази работа в Йорк.

— Имах предвид, след това.

Стараеше се гласът й да е спокоен, въпреки че копнееше да научи нещо повече за него. Всичко.

Той извърна поглед и тя разбра, че е взела правилното решение, когато напуснаха пещерата — не му каза нищо за трескавото му бълнуване, запази за себе си това, което знаеше за страшното му детство, защото не знаеше как ще реагира той. Надяваше се, че сам ще й каже нещо, без да е нужно да го подтиква.

Незнайно защо, за нея беше важно, много важно, той да й се довери.

— Аз съм плантатор — бавно каза той, — от американските колонии. Ще се върна там веднага щом свърша работата си в Йорк.

— Разбирам. — До известна степен се чувстваше доволна, че й се довери поне за това.

Но само до известна степен. Плантатор? Това не беше нито едно от нещата, с които си бе представяла, че се занимава. Не приличаше на човек, който се занимава със земеделска работа, който се тревожи за реколтата, времето, плевелите.

Чудеше се дали й казва истината.

Заболя я при мисълта, че може да я лъже. Но какво право имаше тя да изисква истината или каквото и да било от него? Те бяха двама непознати, събрани заедно от случайността. Престъпници, които яростно бранят независимостта си. Които мислят само за себе си.

В крайна сметка, това беше част от сделката.

Чудеше се кога точно нарушиха това споразумение.

И защо толкова я болеше.

— Никога не съм била в колониите. — Тя не позволи болката да проличи в гласа й. — Какво има там?

Той отново се поколеба. Но после каза:

— Много по-различно е от Англия. Горещо е. Влажно. Мястото… ъъъ… където се намира плантацията ми, е блатисто. Повече вода, отколкото земя. Отглеждам индиго, ориз, тютюн. Има много риба. А също така и дивеч. Предимно яребици и елени. Имам и прекрасна изба за вино, ром и уиски. Въобще там е по-хубаво от… другите места, в които съм живял.

— Наистина звучи хубаво.

Той сподави смеха си.

— Не толкова, колкото Венеция.

Тя сви рамене.

Гледаха се в очите доста дълго. После той се обърна и потърси в листата кошницата с провизиите им и извади манерката. Бяха я напълнили с вода от потока преди да напуснат полянката при входа на пещерата.

— Във всеки случай, трябва да напуснем Англия здрави. — Той наля вода в две чаши, подаде й едната и вдигна своята като за тост. — За Америка, за Венеция, за свободата.

Чукнаха чашите си и пръстите им се докоснаха. През ръката й премина огън, стигна до центъра на тялото й, спря дъха й.

— Ник…

Той бързо се отдръпна.

— Нямаме време за… ъъъ. Искам да кажа, че трябва да поспим, ваше благородие.

Тя забеляза, че той отново я нарича по този начин, вместо да използва името й, и се зачуди дали го прави нарочно.

— Ник, аз просто… искам да… — Сви рамене, притеснена. — Исках да кажа…

— Какво? — попита той грубо.

Тя не беше сигурна. Какво можеше да каже? Свободата няма това значение за мен, каквото имаше преди няколко дни? Не искам да те напусна?

Обичам те?

Тази мисъл я порази. Беше вярно. Тя го обичаше. И не можеше просто да си тръгне, сякаш той не означаваше нищо за нея.

— Няма значение, Саманта.

— Има значение — отвърна тя равно. — Ти имаш значение.

Той я погледна така, сякаш бе поразен от гръм.

— Имаш значение за мен — каза тя просто.

— Не го казвай.

— Това е истината.

— Не би трябвало да бъде.

— Защо? — Тя протегна ръка и го докосна леко по рамото.

Той трепна като опарен.

— Защото — изръмжа той, — проклятие, не бива. Ти си… — Той отново изпсува и затвори очи. — Ти си дама. Дама, която заслужава нещо повече от…

— Нещо повече от един плантатор от колониите?

— Нещо повече от човек като мен — яростно довърши той и отвори очи. Изумрудените им дълбини пламтяха.

— Е, това е много лошо, мистър Джеймс. Защото аз живея самостоятелно и самостоятелно вземам решенията си от доста време насам, за да мога да се променя. Знам какво искам. — Тя леко стисна рамото му и усети колко силни са мускулите му под мекия бял памук. — Знам какво чувствам.

Той я погледна. В очите му още блестяха опасни пламъчета.

— Не знаеш какво говориш.

— Мисля, че знам. — Тя се наведе към устните му така, както той я беше научил, безмълвно молейки за целувката му. — Знам какво искам.

— Саманта… — Прозвуча като предупреждение — Не.

— Да. Ник, да.

Усети, че той трепери. Чу го как изстена — звук, който сякаш идваше някъде от дълбините на тялото му.

Изведнъж я прегърна силно и я притисна към себе си. Устните му покриха нейните, търсещи, горещи.

И тя се остави на този огън да я изпепели в осветената от лунните лъчи Канък Чейс.

Глава 18

Сам падна с него върху листата. Сърцето й взе решението. Тя се понесе върху вълна от чувства, по-силни от всичко, което бе изпитвала досега. Посрещаше целувките му с нетърпение, отговаряше на ласките му. Под тях пукаха клонки. Нощният въздух се изпълни с аромат на пръст и бор.

Протритият плат на роклята й не беше никакво препятствие за търсещите му пръсти. Беше оставила новите си дрехи за утре, тази рокля вече нямаше значение. С дълбока въздишка той разкъса деколтето й и го оголи за целувките си. Заливаше я огнена вълна. Той махна и полата й и тя остана съвсем гола.

Лежеше до него върху листата и не изпитваше никакъв срам, никаква вина. Вятърът я галеше, топъл и влажен. Обещаваше дъжд. Широките му рамене почти закриваха луната, силните му ръце обгръщаха тялото й. Той разкъса ризата си и я захвърли към дърветата. Остана за момент изправен над нея. Дишаше тежко.

Тя го дръпна към себе си, погали гърба му, усети белезите под пръстите си… толкова много следи от страданието му. Толкова болка. Искаше й се да може да ги премахне само с едно докосване.

Ръцете му бяха навсякъде. Милувките му бяха груби и нежни, бързи и непоносимо бавни. Тя търсеше устата му, целувките му. Той хвана гърдите й, пръстите му правеха някаква магия, която предизвикваше вълна от усещания в нея.

Тя целуваше врата му, гърдите му. Малките твърди косми гъделичкаха устата й. Целуна нежно дамгата на гърдите му и усети как сърцето му лудо бие под устните й. Той потърка бузата си в нея, брадата му предизвика нов прилив на непознати усещания върху чувствителната й кожа. После наведе глава и погали едното й зърно с език, взе го в устата си, смучеше, стискаше.

Тя започна да трепери. Чувстваше се жива, пламтяща. Устните й бяха подути от целувките му, но тя искаше все повече и повече да се наслади на вкуса му. Мускусен, топъл.

Той прокара ръката си по ребрата й, по талията й, по извивката на хълбока й… по-надолу. Докосна бедрото й. Пръстите й се вкопчиха в мускулестите му рамене. Този път знаеше какво да очаква.

И тогава той я докосна както първия път, както през онази първа вълшебна нощ. Намери топлото място, пръстите му се плъзгаха по нея… а после вътре в нея.

Това интимно докосване я накара да въздъхне. Той бавно разтвори нежните листенца, които криеха най-женствените й тайни, и тя усети топъл мед да бликна от нея, чу одобрителната му въздишка, когато и той го усети.

Пръстът му намери скритата вътре пъпка и тя разцъфна. Той я поведе нагоре към висините, до които вече беше стигала в прегръдките му, но този път тя искаше да вземе и него със себе си. Този път не искаше той да се въздържа. Защото не се страхуваше от него. Тя го желаеше, обичаше го. Обичаше го.

Инстинктивно надигна хълбоците си към него.

— Ангелче. — Гласът му звучеше така, сякаш изпитва силна болка. — Чакай…

— Никакво чакане повече — прошепна тя. — Никакво въздържане.

— Може да те заболи.

— Не ме интересува.

Очите му блестяха толкова силно, че тя можеше да види цвета им дори в тъмнината — това пламтящо изумруденозелено.

— Не искам да ти причинявам болка.

Тя беше сигурна, че той няма предвид само физическа болка.

— Ник — прошепна тя, като вложи цялата си любов в гласа си, в очите си. — Аз ти вярвам.

Той зарови глава в рамото й. Думите му бяха неразбираеми… чуваха се проклятия… нещо подобно на молитва. Тя плъзна ръката си бавно надолу по гърба му и усети колко му е трудно да се контролира. Как трепери от желание. Същото желание, което тя изпитваше към него.

— Никакво чакане — прошепна отново тя.

Той се вцепени.

После, с едно последно проклятие, той посегна надолу и развърза бричовете си.

И влезе в нея с едно единствено движение.

Тя почувства болката, за която я бе предупредил — но тя беше само моментно усещане.

Той беше част от нея.

Никълъс се опитваше да се овладее, но не можеше. За първи път през живота си той загуби самоконтрол. Чувстваше се така, сякаш е разглобен на парчета и само тя може да го сглоби отново.

Той се отдръпна, изумен от всепоглъщащото удоволствие, което изпитваше. После пак се върна, влезе дълбоко и забрави всичко, освен този древен, примитивен ритъм, забрави всичко, освен нея.

Тя беше дар, който той не заслужаваше, но това не й пречеше да му се отдаде напълно, щедро, радостно. Нищо не можеше да я спре. Инстинктивно надигаше бедрата си, за да посрещне движенията му.

Той преплете пръстите си в косата й. Дишаха тежко, учестено.

И тогава и двамата бяха разтърсени от експлозията на удоволствието. Гласовете им се сляха — тихите й викове и стоновете му. Те вече си принадлежаха.

Небето бе започнало да изсветлява. Никълъс се облегна на едно дърво. Саманта дремеше в ръцете му. Беше гола, ръката й лежеше върху корема му. Подутите й от целувки устни му се усмихваха.

Изглеждаше толкова млада, толкова сладка, толкова доверчива.

Твърде млада. Твърде доверчива.

Ти имаш значение.

Думите й още звучаха в главата му. Беше минало много време, откакто беше означават нещо за някого.

Повече, откакто някой бе имат значение за него.

Не си спомняше кога за последен път някой е бил толкова важен за него. Вече не можеше да го отрича.

Въпреки че не му се искаше да бъде вярно.

Тя се размърда, но продължаваха да мълчат. Бяха прекарали доста време във водене на война — помежду си и със света — и сега спокойствието и тишината бяха като балсам за душите им.

След известно време той усети влага по гърдите си… Тя плачеше.

— Саманта? — попита той тихо и долови тревогата в собствения си глас. Протегна ръка и вдигна главата й. — Проклятие, аз…

— Не, не, ти не си виновен. Не ми причини болка — увери го тя и обви ръката си около него. — Не плача за това, а защото… — Тя скри лицето си в гърдите му. — Ти ми достави такова удоволствие, Ник. Не мога да го изразя с думи.

Признанието й отново накара странната болка в гърдите му да се обади. Думите й запълниха в душата му едно пространство, което бе празно и тъмно в продължение на много години. Изпълни го с топлина, светлина и… живот.

— Дори с верига на крака си и със стражари по следите ми — тя се усмихваше, — пак съм щастлива. За първи път от години… аз съм щастлива.

Той я прегърна още по-силно. Усещаше щастието й, което проникваше и в него. Това беше съвсем ново преживяване. Едно от многото, които бе имал през последните няколко дни.

Никога — въпреки че бе имал много любовни авантюри — не беше карал някоя жена да се чувства щастлива. Беше правил любов с тях, беше ги развеселявал, дори понякога ги качваше на кораба си… но в повечето случаи ги правеше нещастни.

Но Саманта беше различна. Единствена. Не приличаше на никоя друга жена. Интелигентността й, смелостта й и непресекващият й ентусиазъм го завладяваха толкова, колкото и красотата й. Невинността й и доброто й сърце го трогваха.

Караха го да копнее за всички онези неща от които се беше отказал през последните шест години. Топлота, нежност. Любов. Неща, които преди смяташе, че не са жизнено необходими.

Саманта му показа, че досега е живял наполовина.

Че в известен смисъл наистина е умрял в онова ужасно корабокрушение преди шест години.

И така, както я държеше в ръцете си, той осъзна, че не иска да се откаже от нея. Не иска тя да отиде във Венеция.

Където без съмнение ще привлече вниманието на много ухажори. Може и да си мисли, че ще бъде независима там, но с нейната красота, ум и очарование, няма да остане за дълго сама. Някой богат барон или граф ще я грабне така, както той грабна рубина на циганите.

Можеше да си ги представи как обикалят къщата й, всеки с намерение да я има за себе си и да я направи своя жена…

Изведнъж изпита чувство за притежание. Образът на Саманта с друг мъж, в богато украсеното легло на някой граф…

— Ник?

— Съжалявам. — Трябваше да я пусне, несъзнателно бе започнал да я стиска силно.

Притежание. Още едно ново усещане. Никога преди не бе изпитвал такова чувство спрямо жена — ценеше собствената си независимост твърде много, за да се намесва в нечия друга. Никога не беше очаквал, нито пък беше изисквал някакви по-особени отношения с любовниците си.

Но ето че сега в главата му се въртяха безумни мисли: да вземе Саманта със себе си.

Да я запази за себе си.

— Ник? — колебливо се обади тя. — Има нещо, което исках да ти… кажа.

Той я погледна и се усмихна. Беше доволен, че го откъсва от безразсъдните му мисли.

— Кажи ми. — Чудеше се дали няма още нещо, свързано с миналото й, което иска да сподели с него.

Тя се надигна и посегна към роклята си, но тя се разпадна в ръцете й. Сам се изчерви силно.

— Съжалявам за това. — С усмивка, която твърдеше обратното, Никълъс й подаде новата си риза. Нейните дрехи бяха малко по-далеч, под едно дърво. — Щеше да казваш нещо?

Тя напъха ръцете си в ръкавите.

— Ами, докато бяхме в пещерата, когато ти имаше треска… — Тя спря, докато той й помагаше с копчетата. — Ти… ти бълнуваше и ти… ти каза някои неща.

Пръстите му се вцепениха. Имаше чувството, че току-що върху главата му бе паднало буре с барут.

— Неща?

Тя покри ръката му със своите. Дълбоките й златисти очи бяха изпълнени с тревога.

— За това как са те жигосали.

Той се взираше в нея безмълвен, ужасен.

— Всичко е наред — продължи бързо тя. — Говореше как… са обесили баща ти. Също така за затворническия кораб и за мъжа с нагорещеното желязо. Спомена името Уейкфийлд.

Никълъс остана абсолютно неподвижен. Не потвърди, нито пък отрече това, което очевидно се беше изплъзнало от устата му.

— Какво още казах?

— Това беше всичко. — Тя погали ръцете му, раменете му и се усмихна. — Всичко е наред. Аз те разбирам.

— Разбираш? — повтори той с пресъхнало гърло.

— Да. Бил си хвърлен в затвора заради престъпление, извършено от баща ти. Ти не си бил виновен. — В очите й имаше загриженост и… любопитство. — Мисля, че мога да се досетя за останалото.

Той измъкна ръката си от нейните.

— Можеш ли наистина?

— Не мисля, че си плантатор.

На езика му дойдоха безброй проклятия, но гласът му изневери.

— Биеш се така, сякаш си свикнат да го правиш — продължи тя. — Определяш посоките като с компас. Винаги проверяваше по звездите в каква посока вървим. Ти не просто търсеше пътя си, ти го определяше. А и начина, по който работиш с въжето — възлите, с които привърза кошницата. И дамгата… и белезите ти. Изглежда си бил бит с камшик.

Той имаше чувството, че пада от голяма височина.

— Бих казала, че си моряк — каза тя тържествено. — Може би офицер във флотата? Сигурна съм, че не си плантатор. А не си и просто обикновен моряк. Ти въобще не си обикновен. Прекалено много си свикнал да издаваш заповеди и да ти се подчиняват. — Тя се усмихна, протегна ръка и погали брадясалата му буза. — Нямали да ми кажеш истината… капитане?

Глава 19

— Не.

Резкият му отговор я изненада. Тя се взря в него объркана и видя как топлото изражение бавно напуска лицето му.

— Но…

— Не — повтори той още по-решително. — Не, нямам намерение да ти казвам истината. Необходимо ли е да ти го казвам по-ясно?

Той я премести от себе си и стана. Искаше да се махне от нея.

Но не можеше. Веригата се изпъна, преди да е направил и две крачки.

Не можеше да се движи. Хванат в капан, той се вцепени, нямаше как да излее яростта си. Не можеше да повярва.

Беше й казал. Дяволите да го вземат, той й беше разказал за миналото си — не всичко, но все пак голяма част от него. Стоеше в сянката, дишаше неравномерно, не смееше да я погледне.

Каква ли приказка си е съчинила тя от разкъсаните му бълнувания! Проклятие! Тя си мислеше, че той е някакъв проклет герой от флотата. Той?

Тя си мислеше, че той е бил невинен, а баща му — извършител на ужасно престъпление!

Беше толкова наивна, толкова готова да повярва на измислиците си, докато истината беше точно обратната.

Истината беше, че баща му беше един невинен човек, обвинен несправедливо.

Докато той, Никълъс Броуган, бе извършил ужасни престъпления, които не могат да бъдат опростени. Беше прекарал четиринайсет години в безумно търсене на отмъщение. След него беше останат океан от кръв. Безмилостно бе убивал всеки, дръзнат да застане на пътя му.

Включително едно дете. Беше отнел живота на едно дете.

Затвори очи, стисна юмруци, задушаваше се от чувството за вина. Как можеше това да се сравни с образа на благородния капитан от флотата, който тя си беше създала?

Не беше нужно много да мисли, за да открие отговора. Знаеше, че една жена, нежна и невинна като Саманта, никога няма да прости такъв безсмислен акт на насилие.

— Ник. — Гласът й звучеше така, сякаш не й достигаше въздух. — Не разбирам. След всичко, което преживяхме заедно… след… — Беше й трудно да говори. — Ти все още не ми вярваш?

Той не можеше да се обърне и да я погледне в очите.

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре за теб — каза отчетливо той.

— Но аз мислех… мислех, че ти…

Той се обърна рязко.

— Какво?

Тя го погледна. Беше притеснена, объркана. Наранена.

Той знаеше какво иска да каже тя. Мислех, че ме обичаш.

Думата се забиваше като нож в гърдите му, а тя дори не я беше произнесла.

Сигурно не можеше да разбере. А той не можеше да й обясни. Мъж като него не би могъл да обича. Нито нея, нито когото и да било друг. Престъпленията, които беше извършил преди толкова години, бяха го проклели навеки. Бяха му отредили живот, забулен в тайнственост.

Самотен живот.

За няколко идиотски, безразсъдни момента го беше забравил. Беше си въобразявал, че е мъж като всички други и че в живота му може да има топлина и уют. Топлина и уют, които само една жена може да осигури. Една специална жена.

Но не можеше да се промени — той беше пират и годините, изпълнени с грехове, бяха белязали душата му.

Беше направил избора си още преди да е станал мъж, без да мисли за бъдещето, без друго желание, освен отмъщението. И никога не беше съжалявал за това.

До днес.

— Ник — прошепна тя. Очите й бяха пълни с болка.

— Недей! Недей да задаваш въпроси, чиито отговор всъщност не искаш да узнаеш, Саманта. Вярвай ми — добави той мрачно, — наистина не искаш.

— Не разбирам.

— Е, не мога да ти обясня.

— По-точно — не искаш.

Той се обърна. Как, по дяволите, всичко се обърка така? В началото имаше намерение просто да се позабавлява с нея и после да си тръгне. След това реши просто да й покаже какво удоволствие може да й донесе страстта й… и пак да си тръгне.

Но тя беше объркала всичките му намерения. Тази лейди притежаваше най-удивителната способност да го кара да променя решенията си и да го обърква. Не можеше просто да й обърне гръб, както бе правил с всички жени, споделяли леглото му досега.

Но трябваше да си тръгне. Трябваше. Не можеше да я вземе със себе си. Не можеше да й каже истината. И за двамата би било по-добре, ако я изпрати във Венеция, за да осъществи мечтата си.

Стомахът му отново се сви. Объркан, той използва едно изречение, което му беше вършило добра работа в миналото.

— Не съм ти обещавал нищо.

— Аз не съм те молила за това.

Той отново се извърна към нея с проклятие на уста.

— Тогава какъв е проблемът? Мислех, че и двамата сме наясно какво става. Това, което направихме, беше… просто си доставихме удоволствие един на друг.

Тя потрепери, сякаш я беше зашлевил. И той изпита желание тъмните сенки на Канък Чейс да го погълнат.

— Да, разбира се. — Гласът й беше студен и равен, но тя правеше големи усилия, за да се контролира. — Удоволствие и нищо повече.

Изглеждаше толкова дребна и крехка, облечена в ризата му.

— Но какво искаш от мен? — попита той.

— Истината.

Той поклати глава, стисна очи.

Истината, която щеше да узнае, щеше да означава край на всичко. Истината — минатото му, истинското му име и самоличност — щяха да превърнат болката в очите й в шок, в ужас.

И омраза.

Защото Никълъс Броуган, проклятието на Атлантика, ужаса на Карибите, презиран от всеки почтен, боящ се от Бога англичанин, беше точно такъв тип мъж, който една добра, сладка жена като Саманта Делафийлд би мразила от дъното на душата си.

И не би имало никакъв смисъл да се опитва да й обяснява, че ужасната му репутация далеч надхвърля истинските му деяния.

Освен това, ако й каже дори частица от истината, ще трябва да прекара остатъка от живота си, чудейки се дали тя няма да спомене на някого името му.

Вече си имаше един изнудвач, за когото да се тревожи. Не искаше да прекара дните си, очаквайки да се появят още дузина.

Животът му трябваше да остане такъв, какъвто си беше — сив и безрадостен.

Тази мисъл го порази като гръм. През онази първа нощ в затвора той си бе помислил, че тази жена ще вземе участие във възмездието, което Бог му е приготвил, и сега се уверяваше, че е бил прав.

Тя му беше позволила да се докосне до Рая. До истинското щастие. Единственото в целия му живот.

Отвори очи и се опита гласът му да прозвучи строго:

— Съжалявам, че трябва да те разочаровам в това отношение, ваше благородие. Ако търсиш истината, не си попаднала на подходящия човек. Ако си смятала да поставяш някакви условия и да налагаш правила, трябваше да ми кажеш преди…

— Спри!

— Исках само да изясня.

— Ясно е. — Гласът й беше леден. — Всичко е ясно. Прекрасно те разбирам.

Слънцето се показа през върховете на дърветата. Тя стана и събра новите си дрехи. Обърна се с гръб и започна да разкопчава ризата, с която беше облечена.

После му я подаде съвсем спокойно, учтиво и това отново събуди болката в гърдите му. Би предпочел да му я хвърли в лицето, да го прокълне.

Но тя просто започна да облича новата си рокля. Не каза нищо повече.

Никълъс се обърна с гръб, за да не я притеснява, и защото той самият се притесняваше, а не искаше тя да го забележи. Взе ризата си и се постара да не обръща внимание на това, че нежният й аромат се беше просмукал в нея. Закопча я догоре с бързи движения и скри дамгата на гърдите си, както бе правил безброй пъти досега. Дамгата на „Молох“. Незаличимото доказателство за това кой е и какъв е.

Какъв щеше да остане винаги.

Саманта щеше да е по-добре без него. Съвсем скоро щеше да тръгне за Венеция. А това беше за добро. Тя вече знаеше твърде много за него — щеше да е в по-голяма безопасност, ако тя напусне Англия. И може би, когато разстоянието между тях се увеличи, всички тези проклети чувства щяха да избледнеят.

Освен това, тя щеше да бъде щастлива там. Щеше да живее в къщата си на Адриатическо море, да се заеме с бизнеса си…

И да се омъжи за някой богат италиански барон или граф.

Жлъчката отново се надигна към гърлото му. Той стисна юмруци, искаше да удари това копеле — който и да беше той. Мисълта, че Саманта може да споделя сладката си страст с някой друг мъж, го караше да изпитва желание да удари с юмрук най-близкото дърво.

И, разбира се, сега, след като той й показа, че няма нищо страшно в правенето на любов, тя нямаше да се колебае да приеме друг мъж в леглото си.

Той изпсува.

— Готова ли си, ваше благородие? — попита любезно. — Време е да тръгваме.

Сам си мислеше, че слънцето притежава удивителната способност да придава друг вид на нещата. Това, което й се струваше толкова загадъчно и вълшебно снощи, сега беше изложено на безмилостната дневна светлина.

Която го превръщаше в нещо обикновено, познато и мъчително.

Най-неприятното беше, че сега разбираше съвсем ясно колко глупаво се е държала.

Вървеше след Ник през гората към лагера на циганите, веригата дрънчеше, но това не й пречеше да чува отново и отново злобните му, цинични думи. Не съм ти обещавал нищо.

Това беше вярно. Той не й беше казал и дума за обич или пък за каквито и да било чувства. Очевидно не изпитваше никакви чувства към нея. Просто му е било приятно с нея, това е всичко.

А тя дори не можеше да го мрази. Бяха изпитали точно това, което той предложи — физическо удоволствие. Не й беше причинил болка. Не я беше насилил по никакъв начин. Беше му се отдала по свое собствено желание.

Беше му отдала невинността си.

Беше му отдала сърцето си.

Първото той бе приел с готовност.

Второто обаче не го искаше.

Ако беше разбрала погрешно тихите му думи и нежните ласки, ако бе видяла в тях нещо, което всъщност не съществува, това си беше нейна глупава грешка. Очевидно имаше доста неща, свързани с правенето на любов, които тя все още не разбира.

Беше мислила, че участва и сърцето, не само тялото.

Утринното слънце беше необичайно силно за сезона. Скоро откраднатата риза се залепи за гърба и раменете й. Монетите в дълбокия джоб на зелената й копринена рокля се удряха в крака й от време на време. Ник носеше по-голямата част от откраднатите пари, но настоя да й даде няколко гвинеи. По пътя към Мърсисайд щеше да има нужда от тях, така й каза. След като се разделят.

Взираше се в широкия му гръб. Това бяха последните думи, които й каза. Почти не я беше погледнал, откакто тръгнаха насам на зазоряване.

Което чудесно я устройваше, мислеше си тя с благодарност. Защото за малко да избухне в сълзи, когато той я погледна последния път. Искаше й се да запази поне частица от гордостта си, когато си тръгне.

Вече се чуваха звуци откъм циганския лагер: разговорите на жените, които приготвят закуската, смехът на децата.

И неспирните удари на чука върху наковалнята.

Започнаха да пълзят. Останаха под прикритието на дърветата и внимателно се промъкнаха до фургона на ковача. Бяха само на няколко метра от него, когато спряха.

Той й хвърли преценяващ поглед.

— Това е, ваше благородие. Не забравяй, ако нещо се обърка…

— Помня плана — озъби се тя. — Нека го следваме. Искам да се освободя от тази верига толкова, колкото и ти.

— Заяждането няма да ни помогне.

— Обещавам да се държа убедително. Ще бъда самото олицетворение на непорочна лейди.

— Саманта. — Гласът му беше дрезгав.

— Не се притеснявай за мен. Просто изпълни своята част от плана.

— Само ме остави аз да говоря.

Тя му хвърли леден поглед.

— Довери ми се.

Дори и да се беше засегнал, той не го показа. Явно нищо не можеше да проникне през бронята, която сковаваше сърцето му. Започваше да се чуди дали въобще има такова.

Но все пак, той беше оставял живота си в нейните ръце. Можеше да й довери живота си… но не и истината.

— Чудесно. — Той подхвърли кесията с парите във въздуха. — Да тръгваме.

Изоставиха прикритието, което им осигуряваше гората, и се насочиха през полянката право към работилницата на ковача.

Планът им разчиташе най-вече на смелостта.

— Добър ден, сър — извика Ник. — Чудя се дали не можете да ни помогнете да оправим една малка неприятност.

Мъжът се изправи и премига към тях. Сърцето на Сам щеше да изскочи от гърдите, но на лицето й грееше приятелска усмивка.

Това беше критичният момент. Ако стражарите бяха минали оттук и разказали на циганите за двамата бегълци, ако са им предложили награда…

— А кои сте вие? — попита подозрително ковачът. Имаше акцент, който според Сам беше испански или френски. — Пътници, тръгнали на почивка?

— Не съвсем — отговори Ник равно. — Просто пътници с лош късмет.

Те се спряха на няколко крачки разстояние. Погледът на мъжа се спря на веригата.

— Пътници. — Той се засмя иронично и каза нещо на родния си език. — А, разбира се. Пътници.

— Сам разбирате, че се нуждаем от човек с вашите умения. — Ник извади тежката кесия. — И сме готови да ви възнаградим богато.

Сам усети как буцата в стомаха й се надига към гърлото, но се опитваше да запази спокойствие. Те двамата нямаха никакво оръжие, освен ножа.

И забележителната способност на Ник да се бие. Беше го виждала в ръкопашна схватка… и щеше да изтърпи гледката още веднъж.

Ковачът ги огледа от главата до петите, особено Ник. Преценяваше го.

— Може би ще мога да ви помогна… на прилична цена.

Започваха да привличат внимание — няколко любопитни деца, пет-шест жени. Повечето мъже очевидно все още спяха.

— Сигурен съм, че ще разберете — каза тихо Ник, — че бихме предпочели това да си остане между нас. — Той кимна към събралите се зяпачи. — Освен ако, разбира се, не искате да разделите парите с приятелите си.

Ковачът се огледа наоколо, а после спря алчния си поглед върху кесията. Махна с ръка към останалите, като им викаше нещо на странния си език.

Каквото и да им каза, то очевидно подейства и на най-любопитните — жените и децата бързо му се подчиниха.

Очевидно ковачът не беше случаен човек.

— Казах им, че сте мои стари приятели, които са дошли да ме видят — обясни той. — Последвайте ме.

Поведе ги към задната част на каруцата си. Там беше закачен цял арсенал от инструменти — всякакви клещи, брадви, чукове и много странни пособия, чието предназначение Сам не знаеше.

Ник веднага премина към същността на въпроса.

— Ще е трудно ли да се свалят?

— Много трудно. — Ковачът коленичи и разгледа скобите. — Бих казал поне… — Той премести погледа си към кесията с монетите. — Поне сто лири. — Той се изплю в праха. После потупа глезена на Сам. — Освен ако не желаете да платите дълга си по друг начин.

Тя почти го ритна, но ръката на Ник беше на рамото на мъжа, преди той да си е поел дъх да каже още нещо.

— Дамата не е част от сделката.

Ник не го удари, не извади ножа. В гласа му не прозвуча заплаха.

Но нещо в начина, по който стискаше рамото на ковача, накара циганинът да я пусне. Веднага.

— Добре, добре. Старият Рамон си помисли, че може би искате да си спестите парите, това е всичко.

— Опитай да не мислиш, стари Рамон. Имаш работа да вършиш.

— Първо ми покажи парите.

Ник преброи сто лири в златни гвинеи.

— А колко ще струва чифт от прекрасните ви коне?

— Още… — Рамон погледна кесията, сякаш преценяваше теглото й. — … двеста.

Сам полагаше големи усилия, за да не се обади. Двеста лири! Това беше пладнешки обир, но не можеха да се пазарят.

Освен това, трябваше да си напомни тя, тези пари не бяха техни.

Прииска й се да погледне към каруцата, която обраха снощи, но се въздържа. Не можа обаче да прикрие усмивката, която се появи на устните й.

— За твой късмет, аз съм щедър човек. — Ник му подаде исканата сума. — А може да получиш и още. Още малко пари за мълчанието ти. Ако някой се появи тук и започне да задава въпроси…

— Никога не съм виждал мъж с черна брада, нито пък неговата русокоса сеньорита през целия си проклет живот.

— Точно така.

— Колко още ще ми дадете за това? — попита Рамон с алчна усмивка.

Ник затвори кесията и отново я прикрепи към колана си.

— След като свършиш работата.

Ковачът кимна в съгласие. Сложи монетите в своята кесия и я пъхна в ризата си.

— Кой, по дяволите, си ти?

— Някой, когото е по-добре да не познаваш — обади се Саманта сухо.

Това може би бяха най-верните думи, които Ник й беше казвал.

Ковачът се ухили. Взе един от странните инструменти и се наведе над скобите.

— Дай отново крака си, сеньорита.

Сам внимателно го помръдна към него.

Този път той я докосна само като професионалист. Очевидно искаше да запази парите си, а и Ник се беше изправил над главата му. Започна да работи над скобата, която стягаше глезена й, но се отказа след няколко минути и захвърли инструмента си настрани.

— Който и да ви е сложил това, не е искал да го сваляте!

Сърцето на Сам ускори ритъма си. Започна да се страхува, че в крайна сметка веригата ще си остане завинаги на глезените им.

И някаква глупава, безразсъдна частица от нея беше въодушевена от тази мисъл.

Но Рамон вече избираше други инструменти от стената — малък чук и остро длето. Върна се при нея и постави острието на длетото на мястото, където скобата се сключваше около глезена й.

— А сега не мърдай — предупреди я той и вдигна чука.

Тя прехапа устни, извърна поглед, ужасена от мисълта, че може да загуби крака си.

Погледът й срещна този на Ник.

После чу и едновременно с това усети удара.

Скобата се отвори и се смъкна на земята.

Веригата я нямаше вече. Те бяха разделени.

Тя беше свободна.

Глава 20

Разделени. На Сам й беше трудно да го повярва. Втренчи се във веригата, която лежеше на земята Рамон вече работеше върху скобата, която стягаше глезена на Ник.

Свободни. Момента, който очакваха от толкова време, за който копнееха от онази сутрин в затвора, когато Бикфорд им каза, че са приковани един към друг завинаги. Нима бяха изминали само няколко дни? Сякаш бе минала цяла вечност.

Но вместо да й донесе облекчение, свободата й донесе… вцепененост. Нямаше чувството, че току-що е била освободена от огромен товар.

Имаше чувството, че току-що е загубила част от себе си. Една жизненоважна необходима част.

Сам изпусна една дълга въздишка разбрала, че е затаила дъх, че трепери. Наведе се и разтри подутия си, разранен, зачервен глезен, укорявайки се за тези мисли.

Веригата й беше донесла само болка. И белег, който може би щеше да носи цял живот. Да съжалява, че вече я няма, беше глупаво — а напоследък доста често се беше държала глупаво. Закле се, че това няма да се повтори.

Нямаше повече да губи времето си в чувства, които й носят само болка.

— Кои коне? — попита тя ковача.

— А, сеньорита? Какво искаш да кажеш? — Рамон все още беше коленичил на земята до Ник.

Още един удар и той също беше свободен. И двамата бяха свободни.

— Току-що ти платихме двеста лири за два коня. — Тя посочи към коневръза на няколко метра от фургона. — Кои ще ни дадеш?

— А, тези двата отсам. — Той посочи с длетото. — Те са мои. Не ми се иска да ви ги давам.

— С двеста лири — отбеляза сухо Ник, — ще можеш да си купиш цяло стадо.

— Вярно е. Вярно е, мога — съгласи се ковачът с алчна усмивка.

— Колко ще искаш за седло и амуниции? — попита Ник със същия циничен тон.

— Нали щеше да ми платиш още, когато свърша работата? — Рамон протегна отворената си ръка. — Сто ще са достатъчни. Нямам седла, но оглавниците им са там. — Той посочи към предната част на каруцата.

Ник отново отвори кесията. Сам не остана да види плащането, а отиде да си вземе една юзда… и почти се препъна. Да се движи свободно беше толкова странно, толкова непознато усещане.

Не беше осъзнала колко много е свикнала с тежката верига, колко много е свикнала да нагажда крачката си към тази на Ник. Без скобата глезенът й беше някак странно лек. Ядосана от странното усещане, тя се опита да не му обръща внимание, сграбчи една от юздите и тръгна към конете.

— Чакай.

Тя чу заповедта на Ник, но също не й обърна внимание. Вече не трябваше да се подчинява на заповедите му. Вече не.

Когато стигна конете, тя си избра по-малкия от двата. Бяха товарни коне, свикнали да теглят каруци, а не да носят дами на гърба си. Трябваха й няколко минути, за да разбере коя част от оглавника е за устата на коня. Като малка често яздеше, но си имаше коняр, който да се занимава с тези неща.

— Не го правиш както трябва — каза Ник.

Тя погледна през рамо и видя, че той идва към нея.

Да го вижда от разстояние също беше нещо непривично. Никога не го беше виждала по друг начин, освен съвсем близо до себе си. Той крачеше през тревата, изпълнен със самоувереност, решителен, силен. Широките му рамене изпъваха ризата, слънчевата светлина подчертаваше всяка извивка на тялото му.

Тя не обърна внимание на сърцето си, което прескочи един удар, и се обърна отново към коня.

— Знам какво правя — излъга.

— Ще тупнеш по задник в калта, преди да си изминала и десет метра. — Той застана до нея и взе оглавника от ръцете й.

— Нямам нужда от помощта ти — протестира тя, подразнена от начина, по който той взе нещата в свои ръце. — Нямаш право да… да…

Той не обърна внимание на гнева й и сръчно обязди коня й.

— Нима искаше просто да си тръгнеш, ваше благородие? Без да се сбогуваш?

— Нещо като щастливо избавление? — Тя беше доволна от студенината, която прозвуча в думите й, защото иначе пулсът й препускаше. Посегна към юздите, но той ги задържа.

Странно изражение играеше в ъгълчетата на устата му — не усмивка, но не и гримаса.

— Ще ми липсваш, ангелче.

Думите му звучаха така, сякаш наистина го мисли. А това само още повече я обърка и ядоса.

— Ще го преживееш, сигурна съм.

Искаше да си тръгне. Веднага. Приближи се към коня и понечи да го яхне. Ник се облегна на хълбока на животното и й попречи.

Тя стисна юмруци и погледна неспокойно към Рамон. Ковачът не им обръщаше ни най-малко внимание — седеше на стъпалата на фургона и броеше припечеленото.

— Мистър Джеймс — процеди тя през зъби, — имаш неотложна работа в Йорк, забрави ли?

Ник не се помръдна.

Тя впи поглед в гърдите му.

— Добре тогава, довиждане. Сега доволен ли си? — Гърлото й се сви и тя най-после разбра защо искаше — трябваше — да се махне оттук възможно най-бързо.

Не защото му беше сърдита, а защото се страхуваше, че може да издаде истинските чувства, които изпитва към него. Гласът й вече трепереше от вълнение, думите заплашваха сами да излязат от устата й.

Думи, които не искаше да каже.

Тя вдигна поглед, като отчаяно се опитваше да го погледне с пронизващи, безразлични очи.

— Довиждане. Това ли…

Ръцете му я обгърнаха и я дръпнаха силно. Устните му покриха нейните в гореща, дълбока целувка. Огън обхвана цялото й тяло, но този път тя му се противопостави. Натисна гърдите му с ръце, опита се да се освободи, но не можа.

Само след миг вече не искаше да го направи. Звукът, който се надигаше в гърлото й, вече не изразяваше протест, а копнеж. Не желаеше свободата си. Не искаше да казва „Довиждане“. Не искаше да го напуска. Решителността й, гневът й, всичко това се стопи в силните му ръце. Тя се предаде на мъжкия му аромат и на приятното усещане да се докосва до него. Той я прегръщаше така, сякаш искаше да жигоса тялото й със своето. Приведе я назад, целуваше я толкова дълбоко, че й се зави свят и земята сякаш изчезна изпод краката й.

После спря толкова внезапно, както бе започнал, изправи я и я държа, докато тя успя да си възвърне равновесието. Беше задъхана, поруменяла, безмълвна. Той се взря в очите й.

За последен път.

Тази мисъл го смрази. После ръцете му се сключиха на кръста й, той я повдигна и я сложи на широкия гръб на коня.

— Избягвай оживените пътища. — Гласът му беше дрезгав. — Бъди предпазлива. Ако видиш… ако… — Той явно не беше в състояние да довърши изречението. — По дяволите, просто бъди внимателна. — Подаде й юздите и отстъпи от пътя й. — Дано осъществиш мечтите си във Венеция. — Той присви очи, може би слънцето му блестеше. — И ме забрави.

Сам усещаше, че долната й устна трепери.

— Не искай обещания.

Не можеше да каже нищо повече. Не можеше да понесе нищо повече. Никога нямаше да го забрави. Никога. Заби пети в хълбоците на коня и се понесе на изток, към ослепителната утринна светлина. Горещите й сълзи превърнаха гората в мъгла от тъмни сенки и изумруденозелено.

Не погледна назад.

По нощното небе се струпваха облаци и закриваха луната и звездите. В далечината проблесна светкавица и вятърът, който рошеше косата й, обещаваше дъжд. Сам си помисли, че трябва да спре и да потърси подслон. Беше излязла от Канък Чейс преди час и сега следваше някаква пътека през полето, оставена от овце или друг добитък.

Измачканата й долна риза и копринената рокля нямаше да я защитят от пороя, но изглежда, въобще не я беше грижа дали ще се измокри до кости. Продължи напред, като забави хода на коня. Животното въобще не изглеждаше изморено, тя беше тази, която се чувстваше изтощена от дългото яздене.

И от предишната нощ. Една част от мозъка непрекъснато й напомняше за отнетата невинност, и за сладкото удоволствие, което беше изпитала.

За близостта, която беше загубила толкова бързо, колкото бързо се беше научила да й се наслаждава.

Тя премига, за да пропъди влагата от очите си. Не можеше да повярва, че са й останали още сълзи. Мили Боже, не можеше да си спомни кога за последен път се е чувствала толкова нещастна. Толкова нещастна и изморена, че да не се тревожи за дъжда или за каквото и да било друго. Всичко беше толкова по-различно от снощи. Беше толкова странно да е сама.

Веднъж или два пъти, докато все още беше в гората, бе чула някакво движение зад себе си и въпреки че се скри между дърветата, в сърцето й се беше промъкнала надеждата. Дали не беше Ник? Дали не беше променил решението си и не я беше последвал?

Първия път беше сърна, втория — дива коза.

И в двата случая се почувства като глупачка. Как можеше да продължава да е толкова наивна, толкова глупава, за да мисли, че той може да я последва? Ник Джеймс не беше от мъжете, които преследват жени. Той се беше позабавлявал с нея и това беше всичко. Никога повече нямаше да го види.

Колкото по-скоро свикнеше с тази мисъл, толкова по-добре.

Започна да вали. Конят изцвили тихо.

— Съжалявам, момче — въздъхна тя. — Обещавам ти, че като стигнем в Мърсисайд, ще те продам на някого, който има топъл обор за теб.

Тя се приведе срещу дъжда и реши, че ще е по-добре, ако спре някъде. Топла храна и покрив над главата могат да й помогнат да подобри настроението си. Някоя ферма щеше да свърши работа.

Или пък можеше да се престраши и да отиде в някоя странноприемница Да си поръча гореща вана и хубав сапун.

Тази мисъл я накара да въздъхне. Може би точно от това имаше нужда след всичкото време, прекарано в пустошта. Но не беше сигурна, че може да си го позволи. Дръпна юздата на коня и бръкна в джоба си.

Напипа нещо обло.

Намръщи се и погледна надолу. Не виждаше почти нищо, но освен монетите, в джоба й имаше още нещо. Какво, по дяволите, беше…

Веднага щом пръстите й се сключиха около предмета тя разбра какво беше това.

Въздъхна, извади го и го вдигна. Светкавица раздра небето и изтръгна червени отблясъци от предмета.

Рубинът. Това беше рубинът на Ник!

Тя се взря невярващо в скъпоценния камък. Сигурно го е пуснал в джоба й, когато я прегърна за последен път. А тя беше така омагьосана от целувката му, че дори не е забелязала.

Но защо? Защо го е направил?

Изведнъж тя си спомни какво й каза, след като я целуна. Дано осъществиш мечтите си във Венеция.

Заля я вълна от чувства — изненада, любов и нежност. Камъкът щеше да й стигне за корабен билет до Италия. Щеше да е повече от достатъчен, за да осъществи пътуването си до Венеция. А също и да си купи малка къщичка.

Изумена, разчувствана, тя не забеляза, че бурята става все по-силна, че дъждът се превръща в порой. Затвори очи и стисна рубина на Ник, неговия подарък. Той означаваше толкова много за него. Беше разчитал на него. А след като плати на ковача, сигурно не му бяха останали повече от сто лири в монети.

Беше пожертвал собствените си мечти, може би повече… заради нея.

Тя притисна камъка към гърдите си и почувства топлина, въпреки бурята, въпреки ледения дъжд. Погледна към калното поле на запад, към Йорк.

Ник Джеймс бе откраднал сърцето й толкова лесно, колкото бе откраднал този рубин.

И все пак той си оставаше загадка за нея.

И щеше завинаги да остане загадка.

По бузите й се стичаха сълзи и се смесваха с дъждовните капки. Ник беше част от миналото й. Не можеше да направи нищо. Ако имаше нещо, което да й е ясно, то беше, че той не я иска.

Сам изтри очите си и смушка коня. Трябваше да потърси подслон. Трябваше да събере смелостта си и остатъците от разбитото си сърце и да продължи.

Пъхна ръката си в джоба на роклята… но не можеше да пусне рубина.

След два дни щеше да стигне до Мърсисайд. А после, благодарение на подаръка на Ник, щеше да тръгне за Венеция.

Глава 21

„Черният ангел“.

Това очевидно не беше една от хубавите заведения в Йорк.

Възседнал сивия си кон, на няколко метра надолу по улицата, Никълъс изучаваше кръчмата, към която се стремеше от седмици. Сърцето му биеше силно. Беше доволен от себе си.

Погледна предизвикателно към безоблачното нощно небе.

Беше успял. Въпреки всички препятствия по пътя си. Въпреки физическите страдания, които беше понесъл… и другото, по-болезнено отмъщение, което му беше приготвил Бог. Беше успял, беше пристигнал с три дни по-рано.

Вдигна яката на палтото си и свали шапката ниско над очите си. Не биваше да позволи на нетърпението си да го провали точно сега. Улиците бяха безлюдни по това време на нощта, но той трябваше да бъде предпазлив. Продължи напред.

Кръчмата беше заобиколена от евтини странноприемници и публични домове. Два фенера над вратата осветяваха надписа.

„Черният ангел“. Името беше написано с главни букви над картина, изобразяваща някакво крилато създание със страховито изражение… и тризъбец, подобен на дамгата на гърдите му.

Никълъс се намръщи — вече беше сигурен, че изнудвачът е някой, който го познава. Някой, който е виждал белега. Това място не е било избрано случайно.

Сърцето му заби гневно. Не му харесваше, че този неизвестен неприятел държи всички козове в ръцете си. Но който и да беше изнудвачът, скоро щеше да разбере, че комарът носи риск.

Че е допуснал съдбоносна грешка в момента, в който е пуснал онова писмо за Южна Каролина.

Никълъс слезе от коня и опитвайки се да изглежда спокоен, се приближи към перилата за завързване на коне. За негово щастие, в момента приличаше повече на член на Камарата на общините, отколкото на пират.

Беше спрял в първия град, след като излезе от Канък Чейс, продаде товарния кон и си купи най-бързото животно, което можеше да си позволи, а също така и нов комплект дрехи. Така че сега беше облечен почти изцяло в тъмносин брокат.

Външният вид може да лъже. И да помага.

Докато завързваше коня си, той се огледа внимателно. Не видя никого. Никой не се показа на вратата, никой не надникна през прозореца. Никой не беше оставен да наблюдава.

Разбира се, изнудвачът не очакваше той да се появи.

Копелето трябваше да пристигне след три дни и сигурно очакваше да намери тук един пакет, но не и самия Никълъс Броуган.

Никълъс се ухили, бръкна в чантата, прикрепена към седлото, и извади една пура. Толкова му бяха липсвали. Димът й се изви нагоре в хладния въздух. Лятото вече отстъпваше на есента.

Когато пъхна обратно кутията с пурите, пръстите му докоснаха бялата памучна риза, натъпкана на дъното… ризата, която бе откраднал от каруцата на циганите.

Ризата, от която още се носеше лекият аромат на Саманта.

Той се вцепени и издърпа ръката си, втренчен в измачканата риза. Каза си, че трябва просто да я изхвърли. Да я остави в миналото, както всичко останало, което преживя в Канък Чейс.

Но не можеше. През последните няколко дни бе имал не една възможност да се отърве от нея, но въпреки това продължаваше да я носи.

Той се намръщи. Започваше да разбира, че времето и разстоянието няма да притъпят тези проклети чувства. Не можеше да спре да мисли за Саманта. Не можеше дори да свикне със странното чувство, че веригата не е на глезена му.

Всяка крачка, която правеше, му напомняше за нея.

А докато яздеше в дъжда, той си мислеше за тънката й рокля, чудейки се дали си е купила палто или наметка. Или пък дали е спряла някъде, за да се подслони.

Дали беше в безопасност? Дали й беше топло? Дали се стараеше да избягва стражарите, които сигурно все още ги търсят? Дали беше добре?

Затвори капака на чантата с рязко движение, напомняйки си, че Саманта е оцелявала шест години сама, преди да го срещне. Тя не се нуждаеше от него. Дръпна си от пурата… но почти не усети онова, което отдавна беше едно от любимите му удоволствия.

Чудеше се какво ли си е помислила Саманта, когато е открила рубина в джоба на роклята си.

Искаше му се да може да види изражението на лицето й в този момент.

Изведнъж осъзна, че се взира в луната с усмивка. Разтърси глава и стисна пурата със зъби.

Да й подари скъпоценния камък, беше безсмислена проява на щедрост. За която, без съмнение, щеше да съжалява. Но нямаше смисъл да се тормози за това или за каквото и да било друго, свързано с бившата му спътничка. Вече не беше отговорен за Саманта, тя вече не беше… негова.

Тя не би и могла да бъде негова, напомни си той. Тя беше малко бягство от ада, в който живееше, усещане за Рая, което щеше да го преследва до края на дните му. Бяха му останали само спомени, само образи, които да го държат буден през нощта.

И една измачкана риза.

Обърна се и тръгна към вратата на кръчмата, опитвайки се да пропъди образа на Саманта Делафийлд от ума си. Имаше още три дни до Архангеловден. Не можеше да си позволи да се разсейва точно сега.

Стигна до вратата, бутна я и влезе вътре.

Помещението беше задимено, носеше се натрапчивата миризма на бира, вино и мъжка пот. Светлината идваше от един железен светилник, в който догаряха няколко свещи. На някои от масите имаше позаспали пияници, на други — мъже разговаряха тихо.

Никълъс не видя весели групи от местни хора, които да клюкарстват, да си разказват мръсни вицове и да пеят пиянски песни. И имаше само още един изход — врата в другия край на помещението. Мястото беше подходящо за тайни срещи и за нечисти сделки.

Изнудвачът бе направил добър избор, помисли си Никълъс. Уважението и тревогата му нарастваха.

Тръгна към дългия тезгях, който заемаше почти цяла стена, и махна към прозяващия се собственик.

Но преди да успее да си поръча бира и да зададе няколко въпроса, една ръка се отпусна на рамото му и той чу тих глас зад гърба си:

— Чаках те.

Никълъс седеше, облегнат на стената, шапката му лежеше на пейката до него, кракът му беше вдигнат на отсрещния стол. Наблюдаваше човека срещу себе си и клатеше глава.

— По дяволите, ти си последният човек, когото очаквах да намеря тук.

Ману вдигна чашата с бира. В усмивката му нямаше и следа от разкаяние.

— И аз се радвам да те видя, капитане.

— Никога не си бил способен да изпълняваш заповеди. — Все още намръщен, Никълъс отпи от своята чаша. — Трябваше да те накажа за това още преди години.

Ману кимна, уж сериозен.

— Може би щеше да ме научиш да уважавам дисциплината.

— Мисля, че вече е прекалено късно.

— Точно така, капитане. — Усмивката на африканеца стана още по-широка. — Точно така.

Никълъс замълча. Гледаше в чашата си. Нямаше никакъв смисъл да отпраща Ману, след като така или иначе вече беше тук. А и ако трябваше да бъде искрен, радваше се на присъствието му. Радваше се да види кормчията си, да има някой предан помощник на своя страна.

Предан приятел, поправи се той. Намръщи се, изненадан от тази дума. Отдавна беше спрял да се доверява на някого, още по-малко да нарича някого свой приятел.

Но Ману беше преживял с него толкова трудности, бе останал с капитана си през всичките му премеждия, винаги на разположение, когато имаше нужда от него. Дори по времето, когато Никълъс Броуган настояваше, че не се нуждае от никого.

Никълъс погледна нагоре. Не познаваше някой, който да заслужаваше повече да се нарече негов приятел.

Забеляза, че Ману проявява уважение към мълчанието му. Постепенно на лицето му се появи усмивка, подобна на тази на приятеля му.

— От колко време си тук?

— От два дни. Наблюдавах кръчмата.

И двамата бяха започнали да говорят тихо.

— Пристигна ли пакетът? — Никълъс запали още една пура.

— Да. Барманът го прибра. Казва, че никой не е питал още за него. Никой освен мен.

Никълъс погледна към дебелия мъж, който дремеше на бара в другия край на задименото помещение.

— Радвам се да разбера, че сме поверили нещо толкова ценно на този бдителен, достоен за уважение човек.

Ману се ухили.

— Да. Реших, че ще е най-добре да съм постоянно тук, когато кръчмата работи. Въпреки че май започнах да се пропивам. Това може и да е една ужасна дупка, но бирата е добра.

Никълъс отпи отново от чашата си и се усмихна.

— Ще ти трябват повече от два дни, за да се пропиеш. И така, кажи ми защо не си в Южна Каролина?

— Просто реших да направя малко отклонение. След като те оставих на брега, реших да отида до Лондон, за да поговоря с една дама.

— Кларис. — Никълъс повдигна вежди, любопитен и малко изненадан. — Все още ли мислиш, че е замесена?

— Признавам си, че така мислех преди. Една изоставена жена и т.н. — Ману поклати глава. — Но тя каза, че въобще не се е сещала за теб през последните шест години, и аз й вярвам. Отне ми известно време да я открия — вече не живее в Ийст Енд. Има си къща на Кавендиш Скуеър. Издържа я един пъпчив банкер, който смята, че слънцето изгрява и залязва в деколтето й. Тя няма нужда от пари.

— Значи най-накрая е хваната голямата риба, така ли? — Никълъс издуха дима към тавана. — Винаги съм знаел, че Кларис ще се оправи.

Не изпитваше никаква ревност. Кларис беше просто едно развлечение по времето, когато все още жадуваше за отмъщение. Никога не можа да й даде това, което тя искаше — което изискваше. Пари, сигурност, внимание, бъдеще. Бяха прекарали доста приятни мигове заедно и след две години…

Изведнъж една мисъл го порази като гръм — след цели две години заедно не му беше трудно да напусне Кларис. Не му беше трудно да напусне която и да било жена, с която бе имал връзка.

Докато не се появи Саманта.

За по-малко от седмица, Саманта се беше превърнала в част от него както кръвта която течеше във вените му, както сърцето, което биеше в гърдите му.

— Кларис вече се движи в много заможни среди — продължи Ману. — Не може да се каже, че се зарадва много на появата ми. Нейният приятел не знае нищо за миналото й.

— Което е свързано с типове като нас. — Никълъс се насили да съсредоточи вниманието си върху темата на разговора.

— И ще е доволна, ако всичко си остане така, както си е. — Ману пресуши чашата си. — Тя не е замесена, капитане. Кълне се, че не е казвала на никого, че си оцелял след онова корабокрушение.

— Но никой друг не знае — процеди през зъби Никълъс. — Никой друг, освен нас тримата.

— Може би грешим. Сигурно още някой знае.

— Някой, който е решил да не предприема нищо в течение на шест години. — Никълъс погледна към другите мъже в кръчмата. — А в това няма никаква логика.

— Да — съгласи се Ману. — Точно затова реших да направя още едно малко отклонение, след като напуснах Лондон. Йорк не е чак толкова далеч. Освен това корабът ни не е в състояние да излезе в открито море.

Никълъс се намръщи.

— Пак ли задната мачта?

— Не, с нея всичко е наред. Проблемът е в кръпката, която направихме под ватерлинията преди няколко години. Оттам влиза вода.

Никълъс изпсува.

— Нищо, което да не може да се поправи, капитане. Аз просто нямах пари. Трябваше да оставя кораба на доковете в Лондон.

— Колко пари ни трябват?

— Около петдесет, може би седемдесет и пет.

— Чудесно. — Никълъс напипа кесията си. Очевидно щеше да напусне Англия толкова беден, колкото пристигна.

Или, по-вероятно, въобще нямаше да я напусне. Реши, че трябва да изпрати Ману в Лондон с парите.

— Ману, веднага щом свърша с това — той кимна към тезгяха в другия край на помещението, — трябва да напусна страната, и то бързо. Аз… ъъъ… имах малко неприятности със закона на път за насам.

— Помислих си го.

Липсата на любопитство изненада Никълъс.

— Няма ли да попиташ какво е станало?

— Аз знам, капитане. Всички в Англия говорят за това от една седмица насам.

Студена тръпка полази по тялото на Никълъс.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?

Ману стана и отиде до бара, взе една купчина вестници и се върна на масата.

— Навсякъде само затова пишат. — Той бутна вестниците. — Описанието на този беглец ми се стори познато. Особено начинът, по който… ъъъ… си се отървал от стражарите.

— Проклятие — изръмжа Никълъс, като прочете заглавията.

БЯГСТВО ПОСРЕД БЯЛ ДЕН В СТАФОРДШИР.

УБИТИ СТРАЖАРИ.

ТЪРСЯТ СЕ ДВАМА БЕГЪЛЦИ.

СЪДИЯТА ХИБЪРТ ПРЕДЛАГА НАГРАДА.

Точно от това нямаше нужда. Беше твърде лошо за безопасността му. И за тази на Саманта.

— Това не е чак толкова лоша новина, капитане — каза Ману и се ухили. — Никой, който не те познава, не би се досетил, че това си ти. Дори аз не бях сигурен. Те смятат, че си някой разбойник на име Джаспър Норуел. Ти не си този, който ги интересува. — Той разгъна единия от вестниците и посочи. — Статиите са само за нея.

Никълъс погледна там, където сочеше пръстът на Ману, и всичко останало изгуби значение в този момент.

Това беше рисунка на Саманта, отговаряща точно на външния й вид.

Сграбчи вестника и го стисна толкова силно, че смачка хартията.

— Какво, по дяволите…

— Този портрет виси на всяка стена в Северна Англия. Въобще не ги е грижа за теб. Тя е голямата новина.

Никълъс не го слушаше. Четеше. Имаше чувството, че са го ударили с чук в гърдите, че не може да си поеме въздух.

Въпреки че и той беше споменат, цялото внимание беше съсредоточено върху Саманта. Във всеки вестник имаше нейни описания — с най-малките подробности. Всичките направени от някакъв млад стражар на име Такър.

Никълъс стисна зъби. Изведнъж всичко се скри зад червена мъгла. Трябваше да убие Такър, когато имаше възможност.

Чичото на Саманта, известният лондонски съдия Прескот Хибърт претендираше, че е много загрижен за „лудата“ си племенница. Имаш намерение да се присъедини лично в издирването й. И предлагаше солидна награда за всякаква информация за местонахождението й. Молеше всеки, който я е виждал през последните няколко месеца, да се обърне към него.

Никълъс усети как жлъчката се надига в гърлото му, докато четеше сантименталните молби на Хибърт. Всичко беше лъжа. Мръсотия. Хибърт бе този, който я бе наранил.

И без съмнение копелето щеше да направи нещо още по-лошо, ако я хване.

— Не мисля, че има за какво да се притесняваш — казваше Ману. — Съвсем малко споменават за теб. Нея търсят. Доста смешно, нали? Да смятат, че си някой обикновен разбойник.

— Много смешно!

Никълъс захвърли вестника. Не беше в състояние да каже нищо повече. Саманта беше в много по-голяма опасност от него… а тази ирония на съдбата въобще не му се струваше забавна.

Чувството, което изпитваше, беше много по-дълбоко от тревога или притеснение.

Студен, ужасен страх.

Дали Саманта е спряла в някой град на път за Мърсисайд? Дали е видяла някой вестник?

— Капитане?

Ману изглеждаше объркан, но Никълъс не му обърна внимание. Сърцето му щеше да изскочи, ръцете му се потяха. Проклятие, какво би могъл да направи? Нямаше как да я предупреди, нямаше как да стигне до Мърсисайд и да се върне преди Архангеловден.

Трябваше да стои тук и да убие този, който дойде да вземе пакета. Точно затова беше дошъл в Англия и бе рискувал живота си. Не можеше да си тръгне сега.

Какво, по дяволите, трябваше да направи?

Саманта беше сама.

И яздеше право към капана.

Глава 22

Сам вървеше по тъмните улици на Мърсисайд. Беше толкова изтощена, че й се струваше, че повече не може да продължи. Нощният вятър щипеше кожата й през тънката рокля и тя започна да разтрива ръцете си. Вървеше към къщи.

След три дни неспирно яздене цялото тяло започна да я боли. Беше продала коня в първия обор, на който попадна, влизайки в града, и мислеше, че ако никога повече не види кон през живота си, щеше да се чувства щастлива.

Трепереше. Опитваше се да се успокоява с мисълта колко добре ще й подейства сънят в истинско легло. Беше избягвала всички градове от Канък Чейс до тук, решила, че странноприемниците могат да бъдат опасни. Беше спирала за почивка само веднъж, в една ферма. Но почти не можа да спи.

Беше толкова странно да е сама… да няма кой да я пази, докато спи. Липсваше й това усещане.

Липсваше й Ник. Толкова й липсваше, че почти не можеше да яде, камо ли да спи. Всеки път, когато успееше да затвори очи, той идваше в сънищата й.

Когато за пръв път видя отражението си в едно огледало във фермата, докато се миеше. Сам беше поразена. Изглеждаше толкова различна. Под мръсотията и праха кожата й беше бледа, очите й — зачервени от плач. По врата си откри белези, които нито сапунът, нито водата можеха да премахнат. Това беше останало от страстните целувки на Ник.

Той я беше белязал — тялото й, сърцето й, душата й.

Тя преглътна и се опита да прогони тази мисъл така, както той я бе прогонил от живота си. Но без да се замисля, тя пъхна ръката си в джоба на роклята и пръстите й стиснаха рубина, сякаш той можеше да й даде топлина.

В момента, в който осъзна какво прави, тя се насили да го пусне. Изпъна рамене и продължи да върви. Беше време да се изправи срещу реалността и да спре да мисли за това, което никога няма да стане. След време отново щеше да свикне да бъде сама. Дните и нощите щяха да станат по-поносими. Някога.

Поне така се надяваше.

Луната беше почти пълна и осветяваше мокрите от дъжда улици на Мърсисайд, но това не можеше да подобри настроението й. Обикновено пристигаше тук с чувство на облекчение, щастие, задоволство. Всеки път, щом свършеше работата си в определен район, тя идваше тук, за да остави парите в стаята си.

Винаги с нетърпение очакваше да се прибере тук. Това място й даваше уюта на нормалния живот, отдих след престъпленията, които извършваше. Обикновено си почиваше седмица-две, през които живееше мирно и кротко, ходеше на пазар, разговаряше със съседите.

Но тази вечер тя не изпитваше нито радост, нито облекчение.

„Просто съм много изморена“ — казваше на себе си тя. Имаше нужда от един здрав сън. Всичко щеше да изглежда по-добре на сутринта.

Най-накрая се добра до порутената сграда, в която се намираше стаичката й. Погледна към прозореца си, към мансардата, която бе наричала свой дом в продължение на пет години. Но не можа дори да се усмихне. Препъвайки се по стълбите в тъмното, тя осъзна, че ще се наложи да поработи над ключалката на собствената си врата. Малкото портмоне, в което бяха ключовете й, беше конфискувано от Бикфорд при ареста й.

На последната площадка на стълбището нямаше много място за движение и още по-малко светлина, но тя напипа ключалката по памет и се залови за работа. Отвори я за секунди. Въздъхна, бутна вратата, влезе и я затвори зад гърба си.

През прозореца влизаше лунна светлина. Тя направи няколко крачки в тъмнината, присвила очи, за да привикне зрението й… и се блъсна в нещо.

— Какво, по дяволите…

Това беше малката й масичка, съборена на пода. Сам замръзна на мястото си.

На слабата светлина успя да види една ваза, строшена на пода. Счупени столове. Малкото й дрехи и вещи бяха разпилени по земята.

Стаята беше претърсвана! Тя се обърна бързо и се сети, че в умората си беше забравила да провери конеца, който винаги оставяше на вратата като предпазна мярка.

По гърба й полази страхът. Стражари.

Остана неподвижна, спря дори да диша. Чудеше се дали е сама в стаята.

Не чуваше нищо. Никакви стъпки, никакво дишане. Нищо освен ударите на сърцето си.

Беше сама. Но може би те наблюдаваха отвън. Може би само след минута щяха да се втурнат тук и да я арестуват.

С тихи проклятия на уста, тя се втурна към ъгъла където криеше парите си. Трябваше да изчезне оттук, и то бързо.

Избута скрина и бръкна в дупката в стената, където трябваше да бъде кутията с парите й. Прехапа устни в усилието да я намери в тъмнината. Тук ли беше? Дали са я намерили?

Пръстите й докоснаха ореховата кутия за скъпоценности. Отвори я бързо. Парите й бяха тук.

С въздишка на облекчение тя я затвори и се обърна към вратата.

И само със секунда закъснение забеляза движението зад гърба си.

Чу стъпки, после щракването на пистолет и една силна мъжка ръка я сграбчи изотзад, за да затисне устата й, да спре писъка й.

Кутията се изплъзна от безчувствените й пръсти и падна на пода, когато другата ръка на мъжа я обгърна през кръста.

— Добър вечер, мила моя племеннице — прозвуча един познат глас в ухото й и в същия момент тя усети как пистолетът се забива в ребрата й. — Толкова ми е приятно да те видя отново.

Обзе я неописуем ужас. Най-страшните й сънища оживяваха. Чичо й я беше открил. Стаята се завъртя пред очите й.

Не! Тя започна да се бори, да рита с всички сили, за да се освободи от хватката му.

— По-кротко, по-кротко, Саманта. Не си създавай неприятности. — Никак не му беше трудно да я удържа. Премести пистолета и тя усети студения метал върху гърлото си. — Ще е по-добре за теб, ако не се противиш.

Тя се вцепени и стисна очи. Господи, моля те, помогни ми. Това беше невъзможно. Как е могъл да я открие?

— Трябва да ти кажа, че съм изненадан, че още си жива — прошепна той с оня глас, който я преследваше в сънищата й. — И доволен. Дори не ми струваше кой знае колко. Хората от този беден градец бяха нетърпеливи да продадат информация за местонахождението ти за няколко монети. Сигурен съм, че си заслужаваш всеки шилинг. — Той започна да мачка гърдите й. — Имаме толкова много да наваксваме.

За момент паниката я заслепи, тя не можеше да помръдне. Сетивата й бяха притъпени от ужас. Имаше чувството, че всеки момент ще припадне. Не, не, не!

— Но не сега и не тук, за нещастие. — Той поотслаби хватката си, но само докато натъпка един парцал в устата й и го завърза на тила й. — Както можеш да видиш от останките в стаята си, стражарите много се стараят да те върнат на правосъдието. Могат да се върнат всеки момент, а аз не искам да те обесят, скъпа моя. — Той дръпна ръцете й зад гърба й и ги завърза здраво с въже. — Има едно прекрасно местенце в Лондон, което те очаква. Един малък апартамент, в който ще ми бъдеш на разположение всеки път, когато пожелая. — Той се разсмя. Звукът беше неприятен. — Ще имаме достатъчно време да се опознаем отново в свободното ми време. Години.

Сякаш в ушите й бучеше водопад. Тя се давеше. Беше безпомощна.

О, Господи, моля те. Ник, помогни ми!

— Стражарите могат да прекарат следващите няколко седмици в търсене, но никога няма да те открият, скъпа моя. Никой повече няма да те види. А сега, да тръгваме! — Той я блъсна пред себе си към вратата. — Не можем да губим повече време.

— Никъде няма да я водите, ваша чест.

Сам замръзна на мястото си и се втренчи изненадана в тъмния силует, който изпълваше вратата.

— Кой си ти? — попита чичо Прескот войнствено.

— Загрижен наблюдател. — Мъжът влезе вътре и затвори вратата зад себе си.

Сам не познаваше гласа, нито пък можеше да го разгледа добре на лунната светлина. Спасителят й беше висок, строен млад мъж с тъмна коса, облечен с черно палто и бричове. Никога преди не го беше виждала.

И имаше пистолет.

Само след секунда тя осъзна, шокирана, че десният ръкав на палтото му виси празен. Този човек имаше само една ръка.

— Виж какво — озъби се чичо Прескот, — аз ръководя това разследване. Ако си някой от стражарите…

— Грешно предположение.

— Имаш ли представа кой съм аз?

— О, знам прекрасно кой сте. — Младият мъж се разсмя. — Пише го във всеки вестник.

— Тогава знаеш, че мога да те арестувам за това, че ме заплашваш с оръжие. Нападението над съдия е сериозно престъпление. Съветвам те да си тръгнеш, преди да съм извикал стражарите.

— Никого няма да извикате. Това ще провали плановете ви. И така, страхувам се, че не мога да ви позволя да отведете дамата. Отдръпнете се, мис Делафийлд.

Тя понечи да го направи.

— Стой тук, Саманта — извика чичо Прескот и насочи пистолета към нея. — Няма да ми хареса да повредя един от прекрасните ти крака, но знаеш, че ще го направя.

Сам остана на мястото си, хваната в капана на двата пистолета.

Непознатият се приближи безстрашно към чичо Прескот. Сега тя го виждаше доста по-добре. Имаше сини очи и ъгловати черти. И очевидно не беше много по-възрастен от нея.

— Не искам да проявявам неблагоразумие — каза той спокойно, — но трябва да задам няколко въпроса на дамата. А не мога да го направя, ако я заведете в Лондон.

Само един изстрел и това място ще се напълни с представители на закона.

Непознатият внимателно пъхна пистолета отзад в пояса си.

— Можем да го направим и тихо, ако така предпочитате. — В ръката му проблесна острието на нож.

Очите на чичо Прескот се изпълниха с ужас.

— Нима мислиш, че се страхувам от един сакат? — озъби се той.

Един мускул затрепери на загорялата от слънцето буза на непознатия.

— Мисля, че би било много глупаво от ваша страна да ме подценявате — отвърна той равно.

Чичо Прескот се изсмя — един познат, жесток звук, който накара Саманта да потрепери.

Младият мъж присви очи и гласът му стана по-суров:

— Давам ви право на избор. Можете да си тръгнете веднага и да живеете, или да останете и да умрете. Кое ще предпочетете?

Чичо Прескот размисли. След миг започна бавно да сваля пистолета си.

Но изведнъж атакува, използвайки оръжието като палка.

Непознатият се отдръпна с изненадваща лекота. После бързо ритна ръката на чичо Прескот и изби пистолета от нея. Сам ужасена гледаше как чичо й отново се втурна напред и двамата мъже се вкопчиха в битка за ножа.

Борбата продължаваше вече една минута. Чичо Прескот явно беше по-силен. Притисна ножа към гърлото на младия мъж. Но тогава непознатият използва силата и опита си и започна да рита, да блъска, да се опитва да се освободи.

Борбата им завърши толкова неочаквано, колкото започна. С бърз, страничен удар на ножа непознатият разпори гърлото на чичо Прескот.

Той падна на колене, очите му отчаяно се взираха в нея. Протегна едната си ръка, сякаш я молеше за помощ. Само след секунда се строполи напред, хъркайки. Давеше се в собствената си кръв.

Сам започна да отстъпва назад, спъна с в нещо и падна на пода. Остана да лежи там смаяна, вцепенена от шока.

Гледайки към непознатия, който се беше надвесил над мъртвото тяло на чичо й, тя не знаеше дали да изпитва благодарност… или още по-голям ужас.

Мъжът ритна Прескот и го обърна по гръб. Взря се за миг в безжизнените му очи и на Сам й се стори, че върху лицето му се изписа разкаяние. Само за момент. После коленичи, извади ножа и се приближи към нея.

Тя се опита да се дръпне назад, но така, както бяха завързани ръцете й, беше съвсем безпомощна.

Усмивката му беше зловеща.

— Мис Делафийлд, няма как да избягате. И не си правете труда да ми благодарите. Не съм тук, за да се правя на кавалер. Не давам пукната пара за вас, нито пък за дебелия ви чичо, нито за когото и да е друг, който се прави на невинен: — Той се наведе, остави ножа на земята и отвори кутията; която тя беше изтървала. — Той не беше нищо повече от една корумпирана отрепка, а според това, което пише във вестниците, вие не сте нищо повече от една крадла. — Той започна да брои парите. — Интересуват ме преди всичко парите.

Тя се взря в него объркана, трепереща. Какъв беше той — ловец на награди? Или обикновен крадец?

Той вдигна ножа и кутията, изправи се и ги пъхна в джоба на протритото си палто.

— Съжалявам, че нямах възможност да се представя както подобава. Казвам се Фостър. Колтън Фостър. Но това не е важно. Тук съм, за да получа една информация.

Той отново извади ножа и го размаха на нивото на очите й. По него все още личеше кръвта на чичо й.

— Няма да крещиш за помощ, нали? — попита той хладно. — Защото също като мен не искаш тук да нахлуят дузина стражари. Съгласна си, нали? Просто кимни.

Тя кимна.

— Много добре.

Той се наведе още. Тя стисна очи, когато усети студената стомана на ножа до кожата си.

Но това трая само секунда. Той преряза парцала, с който беше завързана устата й.

Но остави ръцете й вързани. Раменете й вече бяха изтръпнали. Тя изплю власинките, останали от парцала, и се опита да проговори.

— К-кой… какво?…

— Да не губим време, мис Делафийлд. Имам само няколко часа на разположение. Само за да ускорим нещата, нека ви кажа някои неща. — Той издърпа един стол и седна пред нея. — Статиите във вестниците привлякоха вниманието ми…

— Какви статии? Какво…

Острието на ножа докосна брадичката й.

— Моля ви, не ме прекъсвайте. Не ми губете времето, като се правите на невинна. Както вече ви казах, бързам. — Той дръпна ножа, но си играеше с него само на сантиметри от лицето й.

Сам го гледаше мълчаливо.

— Така е по-добре — каза той. — И така, след като видях статиите във вестниците, потърсих чичо ви, проследих го, след като напусна Лондон, като мислех, че той ще ме отведе право при вас. Надявах се, че ще открия отговорите на въпросите си, прикрепени към глезена ви… но изглежда че вие и престъпния ви спътник вече сте се разделили.

„Ник“ — помисли тя, изведнъж разбрала за какво е цялата тази история. Обзе я страх. Той търсеше Ник.

— След като стражарите претърсиха стаята ти и не откриха нищо — продължи той, — чичо ви реши да ви чака тук. Помислих си, че той може да знае нещо, което аз не знам, така че аз също реших да чакам. Вече щях да се откажа, когато вие най-после пристигнахте и… е, сама знаете останалото. — Той си играеше с ножа, като бързо го премяташе между пръстите си. — Всичко, което искам, мис Делафийлд, са отговорите на няколко прости въпроса. Дайте ми това, което искам, и можете да вървите по пътя си.

— Не мога да го направя без кутията в джоба ви.

Отговорът й изглежда го изненада.

— Трябва да сте ми благодарна, че ви оставям да се измъкнете жива.

— И очаквате да ви повярвам, мистър Фостър? Да убивате, изглежда, е ваша втора природа.

Очите му потъмняха.

— Аз не убивам без причина. Просто съм научил няколко начина да се защитавам. Както вече ви казах, не ме интересувате нито вие, нито дебелият ви чичо. А сега ще отговорите ли на въпросите ми?

Студено мълчание беше единственият й отговор.

— Да започнем с един по-прост въпрос. Всъщност, той е толкова прост, че може да направи останалите ненужни. Може би греша. Може би преследвам сенки. Вие ще трябва да ми кажете.

Тя сви рамене.

— А, някакъв намек за съдействие. — Той се наведе още по-близо. — Човекът, когото арестуваха заедно с вас — той наистина ли беше Джаспър Норуел?

Сам продължи да се взира в него. Нямаше представа що за човек е този Колтън Фостър, какво иска от Ник или какво би направил, ако го открие. Така че реши да си държи езика зад зъбите.

— Можем да го направим по по-лесния начин — ледено каза Фостър, — а можем да го направим и по по-трудния. — Ножът бавно погали бузата й. — Много съм добър с това. Мога да ви накарам да ми се молите да отговорите на въпросите ми.

Сам мислеше бързо. Беше ужасена. Страхуваше се за себе си и за мъжа, който обичаше. Всеки удар на сърцето й подсказваше, че трябва да предпази Ник.

А не знаеше дали Фостър наистина ще изпълни заплахата си. Не беше ли споменал, че не наранява невинни? Да. Да, беше казал.

От друга страна той изглежда не я смяташе за невинна.

— Ще ви попитам отново — каза той. — Спътникът ви Джаспър Норуел ли беше?

Той премести ножа по-надолу и го притисна към гърлото й.

Съвсем малко оставаше да я прониже.

— Не — прошепна Сам, втренчена в него. Мразеше го. — Не, не беше той.

Сините очи на младия мъж станаха студени, пронизващи.

— Разбирам. — Устата му се превърна в сурова линия. — Описанията във вестниците споменават тъмна коса и зелени очи. А имаше ли случайно белег — дамга ето тук, на гърдите? — Той нарисува символа върху собствените си гърди с ножа. — Насочена надолу вилица с три зъба?

Сам стисна очи.

— Аз… аз не знам.

— Не ме лъжете, мис Делафийлд — каза той гневно. — Ако съдя по следите по врата ви, освен ако напоследък в Канък Чейс не са се появили огромни комари, вие и вашият спътник сте се сприятелили. А сега — кажете ми истината. Видяхте ли дамга на гърдите му?

Тя остана безмълвна, отчаяна, уплашена.

После кимна.

Фостър скочи от стола. Проклинаше.

— Не мога да повярвам! — Той започна да крачи из стаята. — Не мога да повярвам, че Броуган ще рискува да се върне в Англия!

— Броуган? — попита Сам, объркана.

— Ако си мисли, че ще вляза в капана му, много бърка. Трябваше просто да ми плати. Можех да поискам четиридесет или петдесет хиляди. А поисках само едно подаяние!

— Мисля, че вие…

— По дяволите, не съм искал да се изпречвам на пътя му. Точно това не исках. — Той се обърна и тръгна към нея.

— Всичко, което поисках бе това, което той ми дължи. Това копеле ми попречи да направя кариера във флотата. — Той потупа празния ръкав на палтото си. — Той ми е длъжник. И по един или друг начин, ще го накарам да ми се издължи.

— Но вие грешите! — най-после успя да го прекъсне Сам. — Човекът с мен не беше някой на име Броуган. Той беше плантатор от колониите и се казваше Ник Джеймс. Не…

Погледът, който Фостър й хвърли прекъсна и думите й, и дъха й.

— Казах ви да не ми губите времето. Не се опитвайте да го защитавате.

— Казвам ви истината.

— Истината? Истината е, че имам проблем, мис Делафийлд. — Той се приближи до нея и заби ножа в стола, на който седеше преди малко. — Разбирате ли, нямам достатъчно доказателства за да отида при властите. Само подозренията ми и няколко неща, открити след години издирване. Блъфирах. Не мислех, че няма да плати. — Той отново се обърна и прокара пръсти през косата си. — Не мога да отида в Адмиралтейството с празни ръце и с невероятната история, че Никълъс Броуган е възкръснал от мъртвите. Не само че няма да ми платят наградата от десет хиляди лири, но и ще ме осъдят.

Сам мислеше за името, което той току-що спомена.

— К-какво… какво казахте?

— Имам нужда от нов план. — Той отново започна да крачи из стаята. — Броуган ще си плати за тази измама. Мисли си, че ме е надхитрил, така ли? Копеле. Ще му взема парите и ще го предам, за да получа наградата за главата му.

— Никълъс Броуган? — Тя зяпна Фостър в недоумение. Легендарният Никълъс Броуган беше пират. Един от най-безмилостните английски пирати. От ранга на Хенри Морган, Капитан Кид, Черната брада.

Тя започна да клати глава, отначало бавно, а после по-бързо. Това беше лудост. Смешна странна, ужасна грешка. Фостър отново се обърна към нея.

— Не ми казвайте, че не знаете. Бяхте прикована към него почти две седмици, ден и нощ, и не знаете?

— Не знам какво? — извика тя отчаяно. — Мисля, че сте ненормален! Името на човека, прикован към мен беше Ник Джеймс.

— Престанете да лъжете. Колко хора е довел със себе си? — Той извади пистолета си и го насочи към нея. — Какъв е планът му?

— Нямам представа за какво говорите!

Той запристъпва към нея с гневно изражение. За момент тя си помисли, че наистина ще я застреля.

Но тъй като тя не трепна, той отстъпи крачка назад, свали пистолета. Гледаше я учудено.

— Наистина не знаете, нали? — Той се изсмя. — След всичките тези години старият негодник сигурно се е научил да пази тайните си.

— Името му — твърдоглаво настояваше тя — е Ник Джеймс.

— Разбира се, че е. Защо не. Съвсем обикновено, безинтересно име. И без съмнение, точно затова го е избрал. — Той се наведе към нея, лицето му почти се допря до нейното. — Нека ви кажа с кого точно сте прекарвали времето си, лейди. Истинското име на мъжа, който е оставил тези синини на врата ви, е Никълъс Броуган. Като капитан Никълъс Броуган.

Саманта го гледаше ужасена, с отворена уста.

— Лъжете!

— Защо да ви лъжа? Мислите ли, че лъжа за дамгата? Мога дори да ви кажа къде точно се намира в момента. В Йорк.

Тя спря да диша. Всичко съвпадаше. Някой, когото е по-добре да не познаваш. О, мили Боже!

И следите от камшика по гърба му, начинът, по който намираше пътя си по звездите — беше познала, че е моряк. Дори че е бил капитан.

Нищо чудно, че не искаше да й каже истината за миналото си!

Стаята се завъртя пред очите й. В главата й изплуваха историите, които се разказваха за Никълъс Броуган. Казваха, че е алчен. Че би потопил всеки кораб, без да мисли за хората на него.

Беше мислила, че Ник е опасен, но въобще не бе разбрала колко опасен е всъщност.

И ето този млад Колтън Фостър, стои пред нея и й казва, че Ник — Никълъс — е отговорен за загубата на ръката му.

Това ли беше мъжът, в който се влюби? Един безжалостен убиец? Това ли беше човекът, на когото подари сърцето си, тялото, душата си?

Тя поклати глава.

— Не! Не, това не е вярно. Не може да бъде вярно. Никълъс Броуган е умрял отдавна. Потъна заедно с кораба си. Имаше голямо празненство, когато това се случи. Аз… аз бях в Лондон тогава. Имаше процесия, парад на победата…

— Да, той успя да заблуди всички. Почти всички — добави гневно Фостър. — Що се отнася до Адмиралтейството, те не можеха да претърсят останките на кораба за трупа му, нали? Но искаха хората да повярват, че са си свършили работата, че са премахнали последната опасност за моретата. — Фостър издърпа ножа си от стола и отново седна. — Истината е, че той е жив и здрав. И че много лесно успява да заблуди хората.

Истината в тези думи я порази като силна експлозия. Тя се олюля напред. Имаше чувството, че току-що сърцето й е било изтръгнато от гърдите. Била е такава глупачка! Напълно я беше заблудил. И тя му беше повярвала, беше паднат право в ръцете му, бе приела всичките му лъжи.

Беше го обикнала.

— Той и аз сме стари… познайници — продължи Фостър, без да обръща внимание на болката й. — И имахме споразумение. Бизнес споразумение. Но очевидно той реши да промени правилата. — Той се пресегна, сграбчи брадичката й и я вдигна нагоре. — Но ако той може да променя правилата аз също мога. Измислих нов план, мис Делафийлд. Има един пакет, който трябва да прибера и мисля, че ще изпратя един куриер да ми го донесе. Някой, който може да бъде пожертван.

Тя го зяпна, после тръсна глава, за да освободи брадичката си.

— Не очаквате, че аз ще…

— Напротив, точно това очаквам. И ще ви придружа при това. Защото, честно казано, лейди, не ви вярвам. Струва ми се, че Броуган е пуснал в ход очарованието си и е замаял красивата ви главица. В случай, че ви мине през ума да се опитате да го предупредите, аз ще бъда наблизо с това, насочено към вас. — Той размаха пистолета. — А дори и Броуган да е довел хора със себе си, никой няма да може да ме познае. Никой не знае кой съм аз, дори самият Броуган. На опасност се излага само човекът, който ще вземе пакета.

— Какво ви кара да смятате, че ще ви помогна?

— Има три причини. Първо, трупът на чичо ви ще бъде открит във вашия дом. Стражарите горяха от желание да ви арестуват преди, а помислите си колко ще се увеличи желанието им сега. До утре сутринта срещу вас ще има повдигнато обвинение в убийство. Не мисля, че искате да останете в Англия повече, отколкото е необходимо. Второ, тъй като аз не съм неразумен, щом ми подадете пакета аз ще Ви върна част от това — той потупа джоба, в който бе прибрал кутията с парите й, — така че да можете да продължите натам, накъдето сте тръгнали. И трето… — Той размаха пистолета пред носа й. — Не ви давам право на избор.

Сам се взираше в него, мислеше трескаво и се опитваше да разбере какво става. Но й се виеше свят, сърцето й биеше лудо. Не знаеше какво да направи, накъде да се обърне. Всичките й планове се проваляха. Беше се върнала точно там, откъдето бе започната в деня, в който избяга от Лондон. Беше сама, изплашена, преследвана.

Само че този път сърцето й беше разбито като порцелановата ваза на пода. Всичката любов към Ник беше пропиляна, загубена.

Ник.

Не. Не, това не беше истинското му име. Той я беше излъгал. Беше я използвал и изоставил. Нищо чудно, че не я искаше в живота си — тя беше просто едно кратко развлечение.

Разтрепери се от болка и гняв. Отвори очи и погледна Фостър. Какво би могла да направи? Имаше нужда от време за размисъл. Единственият безопасен изход засега беше да тръгне с него. И да чака подходяща възможност да избяга.

Единственото, което искаше в момента, беше да се свие на кълбо и да изплаче всичката мъка от разбитото си сърце.

Но вместо това вирна брадичка и срещна погледа му.

— Много добре. Ще направя това, което искате…

— Колко мъдро от ваша страна.

— Само ако се съгласите да ми върнете парите, щом получите проклетия пакет.

Той се усмихна и свали пистолета.

— Съгласен. Направихте правилния избор, мис Делафийлд. — Той се изправи и след това помогна на нея. — Вече работите за мен.

Глава 23

Това беше без съмнение най-голямата лудост, която е извършвал.

Дрехите на Никълъс бяха мокри от дъжда, вятърът дърпаше косата му, но той се беше привел над врата на коня и го пришпорваше.

Още два или три часа и щеше да пристигне в Мърсисайд. Ако преди това не счупи врата си. А дори не знаеше как щеше да намери жилището на Саманта.

И без съмнение, целият град щеше да бъде пълен със стражари.

Но не го беше грижа. Най-тревожно беше, че му беше нужно съвсем малко време, за да вземе това решение. Животът на Саманта беше в опасност, а това се беше оказало достатъчно, за да промени плановете си.

За пет минути обясни на Ману каква е ситуацията и излезе от кръчмата. Повери на приятеля си жизненоважната мисия, заради която бе дошъл в Англия. Заповяда на Ману да убие този, който дойде да вземе пакета, без да задава никакви въпроси, без никакво колебание.

Дъждовните капки се забиваха в лицето му като игли, но той не забелязваше. Не би могъл да продължи да живее, ако нещо се случи със Саманта, а той е бил в състояние да го предотврати. Не можеше просто да си тръгне и да прекара остатъка от живота си, чудейки се дали е успяла да избяга или не.

Тя имаше значение за него… повече отколкото той самият имаше значение за себе си.

И по дяволите, ако чичо й я беше докоснал, щеше да изкорми това копеле.

Възнамеряваше лично да заведе Саманта в Лондон, след като я намери. Не му пукаше дали тя иска той да я защитава или не. Не би могъл да се върне в Америка, ако не е сигурен, че тя е в безопасност.

Щеше да я качи на първия кораб за Венеция. После ще се срещне с Ману у Кларис и когато корабът им бъде поправен, ще тръгнат за Южна Каролина.

Никълъс не беше сигурен как ще понесе това — да види отново Саманта, да я докосва, да я прегръща, само за да я отпрати за втори път.

Очевидно Господ все още не му беше отмъстил достатъчно.

Погледна нагоре. Започваше да мисли, че Господ има някакво странно, жестоко чувство за хумор. Поне що се отнася до бившите пирати.

Само една приятна мисъл имаше в главата му: утре, преди още да е паднала нощта изнудвачът щеше да е мъртъв.

Ману беше обещал, че този път ще се подчини на заповедта.

След много дъждовни и мъгливи дни, утрото на Архангеловден беше ясно. Промяната във времето беше накарала почти всички жители на Йорк да излязат по улиците. Но Сам не мислеше за времето, докато каретата с нея и „работодателя“ й се носеше по калдъръма.

Сигурно ще може да избяга, да се слее с тълпата, мислеше тя, обнадеждена.

Металното дуло на пистолета се заби в ребрата й, преди дори да е успяла да довърши мисълта си.

— Ще пристигнем след още няколко минути — каза глухо Фостър. — А сега запомнете, мис Делафийлд, следвайте инструкциите и ще бъдете свободна, сякаш това никога не се е случвало. Всичко ще свърши като лош сън.

Тя преглътна. Сън? По-скоро кошмар. Беше хваната в капана на един кошмар, който нямаше край.

— Няма да ви причиня никакви неприятности.

Не и докато не й се предостави възможност да избяга, без да получи куршум в гърба.

Фостър седеше до нея на тапицираната с кадифе седалка. Не й отговори. По лицето му не трепваше нито един мускул. Той очевидно не й вярваше, въпреки усилията й да притъпи бдителността му. Пътуването от Мърсисайд до тук им бе отнело два дни. Два от най-дългите дни, които беше преживявала. Не беше спала, нито яла и трепереше от студ, въпреки костюма за езда, който беше облякла. Дори дебелото вълнено наметало не можеше да й помогне срещу студения страх, който я изпълваше отвътре.

Фостър й бе позволил да се преоблече, преди да напуснат жилището й, но я бе претърсил за оръжие, преди да среже въжето на китките й. Намери скъпоценния камък в джоба й и й го взе.

Всичкото това насилие я бе накарало да забрави подаръка на Ник. Но когато Фостър й го отне, тя започна да мисли. Да си спомня.

И все повече се убеждаваше, че Ник Джеймс не би могъл да бъде Никълъс Броуган.

Как би могъл един алчен пират толкова лесно да се раздели с такава ценна вещ?

И освен това не всичко, което й беше казал, бе лъжа. Ами страховитите образи от детството му, за които разбра по време на треската му — обесването на баща му, ужасния затворнически кораб? Това не беше измислено, за да спечели симпатиите й; то беше самата истина.

— Продължавам да твърдя, че има някаква грешка — обади се тихо тя, докато Фостър гледаше през прозореца на каретата. — Ник Джеймс не е пират. В Англия сигурно има и други мъже с такава дамга. Не е възможно те всичките да са Никълъс Броуган.

Фостър поклати глава и промърмори нещо под носа си. Тя не успя да разбере всичко, но чу думата блондинка, последвана от безмозъчна.

— Мис Делафийлд, хващате се за сламки.

— А вие сте заслепен от жаждата си за отмъщение.

Той я погледна, очите му пламтяха.

— Ако сте живели само един ден от моя живот, лейди, щяхте да знаете, че имам това право.

Тя премести погледа си от младежкото лице към празния ръкав, после погледна надолу.

— Знам, че животът ви е бил труден — тихо каза тя, — но вие не сте единственият човек на тази земя, който е страдал.

— Страдал? — повтори остро той. — Какво знаете вие за страданието? Имате ли някаква представа какво означава да бъдеш сакат, мис Делафийлд? Хората да се взират в теб, където и да отидеш? Да виждаш в очите им единствено съжаление и погнуса? Да бъдеш само половин човек? — Той изстреля въпросите към нея с дрезгав глас. — Знаете ли как един човек, който е само половин човек, изкарва прехраната си? Той се бори за съществуванието си, оцелява встрани от обществото, прекарва всеки ден и всяка нощ от живота си сам…

Той внезапно спря и се обърна отново към прозореца.

Сам се облегна на кадифените възглавници, поразена от избухването на Фостър… и от болката му. Изпита съчувствие и съжаление, но знаеше, че това би го вбесило. Животът му сигурно наистина е ужасен, помисли си тя. Не защото беше изгубил ръката си, а защото се беше отказал от живота толкова млад, беше позволил на гнева и огорчението да превърнат сърцето му в лед.

— Мистър Фостър, може и да не ми повярвате — осмели се да каже тя, — но аз знам какво означава да си сам…

Той изпсува.

— Запазете тъжната си история за някой, който може да се заинтересува. Каквото и да сте изстрадали, то е нищо в сравнение с това, което аз съм изстрадал. Особено в ръцете на Никълъс Броуган. — Той произнесе Броуган като проклятие, сякаш самото име беше виновно за болката му. — Вас просто ви е прелъстил и изоставил като стара дреха точно така, както го правеше с всичките си останали любовници. — Фостър отново се обърна към нея. Очите му бяха студени, гласът му жесток. — Искате ли да знаете колко любовници е имал? Бих могъл да ви кажа приблизително…

— Не, благодаря — отвърна тя с треперещ глас. — Мисля, че мога да оцелея и без да знам точно.

— Както искате. Но повярвайте ми, мис Делафийлд, тук не е станала никаква грешка. От доста години се опитвам да открия Броуган. Научих много за него. И не жадувам за отмъщение — продължи той равно, — а за справедливост. Това копеле е живяло весел живот, изпълнен с удоволствия. Може да похарчи няколко хиляди лири за една от безименните си жертви. Искам само това, което ми се полага по право. — Той отново погледна през прозореца. — Това е мястото. — Гласът му стана още по-суров, когато насочи пистолета към нея. — Вярвайте на илюзиите си, ако така ви харесва… само не забравяйте да направите това, което ви казах.

С очи, вперени в пистолета, Сам не можа да отговори. Беше в голяма опасност, каквото и да направеше.

Ако се опиташе да предупреди Ник, щеше да помогне на един от най-известните престъпници в историята на Англия.

Но ако направеше това, което й заповяда Фостър, може би щеше да подпише смъртната присъда на мъжа, когото обича.

Каретата спря. Фостър се изправи и скри пистолета в джоба на сакото си.

— Дойде време да спечелите свободата си, мис Делафийлд.

Той отвори вратата и излезе. Огледа оживената улица, преди да дръпне Сам навън. Подхвърли една монета на кочияша, но още преди каретата да тръгне, тя отново усети дулото на пистолета, забито в ребрата й.

— В случай, че решите да правите някаква интерпретация на инструкциите, които ви дадох — каза той и я бутна към една кръчма на няколко ярда надолу по улицата, — искам да имате едно нещо предвид.

— И какво е то? — Сам се опита гласът й да прозвучи хладно и спокойно.

Той кимна към надписа на кръчмата, който висеше над главите им. Тя се втренчи в името „Черния ангел“ и в картината под буквите — демон със страховито изражение и тризъбец в ръката.

— Той не заслужава да умрете за него — завърши Фостър.

Гърлото на Сам болезнено се сви.

— Една дамга и няколко белега от камшик не могат да направят един човек Никълъс Броуган.

Фостър се разсмя тихо, подигравателно.

— Ще видим. — Бяха само на няколко стъпки от вратата. — А сега аз ще вървя пред вас. Пребройте до двайсет, преди да ме последвате. Не искам да стане ясно, че има някаква връзка между нас двамата.

— Разбирам.

— И не забравяйте, ще ви наблюдавам. Очите и пистолетът ми ще се насочени към вас… а парите ви са в джоба ми.

След още един суров поглед той влезе вътре и я остави на улицата.

Сам стоеше в сянката до вратата, а тълпата се движеше покрай нея. Започна да брои. Едно… две…

Все още не знаеше дали прави това, което трябва. Част от това, което й каза Фостър, беше вярно. Беше виждала как Ник се бие, беше го виждала как убива. И защо отказваше да й разкаже за миналото си… освен ако то не е твърде ужасно?

Три… четири… пет…

Но как е възможно Ник, мъжът, който я бе любил с такава нежност, който я бе прегръщат с такава топлота, който я бе успокоявал, който бе спасил живота й, който я разсмиваше… как е възможно този мъж да е Никълъс Броуган?

Шест… седем… осем…

А ако Фостър лъже, не трябва ли да даде възможност на Ник да й обясни? Не трябва ли да се опита да го предупреди?

Девет… десет… единайсет…

И все пак, ако Ник е Никълъс Броуган и тя покаже, че знае истинската му самоличност, нямаше ли по този начин да рискува живота си?

Дванайсет… тринайсет… четиринайсет…

О, проклятие! Ако въобще имаше някакъв ум в главата си, щеше да избяга. Да избяга от това проклето място. От Йорк. От Англия. Щеше да тръгне веднага и да забрави, че някога е срещала Ник… или каквото и да е истинското му име.

Петнайсет… шестнайсет… седемнайсет…

Но не можеше. Нямаше да стигне далеч без нито един шилинг в джоба.

Осемнайсет… деветнайсет…

И въпреки всичко не можеше да остави Ник на съдбата му. Фостър може да лъже. Може да греши. Ник може дори да не е тук.

Двайсет.

Сам бутна вратата и влезе в кръчмата.

С един-единствен бърз поглед разгледа помещението. Закашля се от дима и миризмата на бира и пот. Потърси черната коса, онези зелени очи, широките рамене и мъжественото, обгоряло от слънцето лице. „Черния ангел“ беше претъпкан… но Ник не беше тук.

А той не беше мъж, който лесно се смесва с тълпата. Дори и да се беше предрешил, тя щеше да го познае.

Нямаше го тук.

Тя се усмихна с облекчение и погледна победоносно към младия мъж в другия край на таверната, който изглеждаше притеснен. Той грешеше. Фостър ужасно грешеше! Мъжът, който търсеше, не беше Ник Джеймс!

Той леко кимна към тезгяха, напомняйки за работата й.

Тя се подчини. Колкото по-скоро вземеше проклетия пакет, толкова по-скоро щеше да е свободна. Нетърпелива да свърши с цялата тази история, тя започна да си проправя път с лакти през тълпата, отправяйки се към кръчмаря.

Ману седеше в тъмния ъгъл на кръчмата. Шапката скриваше очите му, а вестникът — лицето му. От време на време надничаше над ръба му и поглеждаше към кръчмаря. Чакаше сигнала, за който се бяха уговорили.

Днес в „Черния ангел“ имаше необичайно много хора — фермери, хора от града, пътници. Много хора бяха излезли, за да се порадват на хубавото време.

Досега нямаше и следа от този, когото чакаше.

Но той беше търпелив ловец. Пушеше пура и не му беше трудно да разделя вниманието си между задачата си, вестника пред себе си и недоумението, в което го беше оставил капитанът му.

Все още не можеше да разбере какво прави тук сам. Не можеше да повярва, че капитан Броуган тръгна толкова внезапно.

Заради една жена.

Той продължаваше да клати глава, все още изумен, макар че минаха вече два дни, откак капитанът смутолеви някакво обяснение и замина. Ману никога не би повярвал, че това е възможно, би се залял от смях, ако някой му кажеше подобно нещо, но беше очевидно, че Никълъс Броуган, ужасът на моретата, се е влюбил в жена. И то сериозно.

След две десетилетия, в които бе устоявал на очарованието на нежния пол, капитанът беше направо обезумял по тази жена. Не че би го признал, разбира се. Не би могъл да види и това, което се намира под носа му. Измънка някаква глупост за лоялността между крадците и че дължи на дамата живота си, и се втурна да я спасява.

Още по-странно беше това, което каза, когато тръгваше. Една дума, която Ману никога не го беше чувал да произнася.

Внимавай.

Проява на загриженост. Нещо съвсем обикновено между приятели.

От един мъж, който винаги се е клел, че няма приятели.

Ману погледна още веднъж над вестника си и се понадигна. Кръчмарят му правеше сигнала и сочеше към една загърната с наметало фигура в другия край на тезгяха.

Ману кимна и кръчмарят показа пакета на човека, който се приближи, за да го вземе. Напрежението и жаждата за мъст заляха Ману. Значи това беше изнудвачът, най-накрая…

Той замръзна, загледан в извивките под вълнената наметка. Не грешеше. Това беше жена!

Моментната изненада бързо изчезна. Не беше ли предупреждавал капитана, и то неведнъж? Една изоставена жена можеше да бъде по-лоша и от дявола. Той се намръщи. Полът на изнудвача не променяше нищо. Не и когато залогът беше животът на капитана му.

Тя сама беше избрала да играе тази опасна игра.

И тази жена вече се беше запътила към ада.

Кръчмарят й подаде пакета. Нямаше време за губене.

Кажи молитвите си, нищожество.

Ману се изправи, пъхна ръката си в джоба на палтото и пръстите му се сключиха около ножа. Прилягаше чудесно в ръката му. Малкото острие щеше да свърши работата бързо и тихо.

Щеше да й пререже гърлото и да се измъкне, преди още някой да е разбрал какво е станало.

Дори преди тялото й да е паднало на пода.

Глава 24

Лондон

С настъпването на вечерта мъглата ставаше все по-гъста и забулваше улиците на Кавендиш Скуеър с влажното си наметало. От комините се издигаше дим и се смесваше с мъглата.

Никълъс яздеше сам по празните улици, като не обръщаше никакво внимание на богаташките къщи, покрай които минаваше. Конят му вървеше бавно. От време на време минаваше някоя карета или забързан прислужник, натоварен с пакети. Но той и това не забелязваше. Въпреки че беше студено, той не си правеше труда да закопчава палтото си.

Студът и тъмнината, които го обгръщаха, отговаряха на настроението му.

Беше напуснал Мърсисайд преди два дни. Сам. Намери жилището на Саманта, но тя отдавна го беше напуснала. В края на краищата, тя наистина не бе имала нужда от помощта му, очевидно беше решила проблема си сама. Беше видял само няколко дузини стражари и чичо й. Мъртъв. Явно бе убила похотливия стар развратник и бе избягала.

Без съмнение, вече беше на път за Венеция.

Трябваше да е щастлив, но не беше.

Защото това означаваше, че никога повече няма да я види отново.

Тази мисъл разяждаше съзнанието му и го караше да се чувства още по-самотен. Не беше осъзнал истината, докато тя сама не се наби в очите му: част от него искаше да отиде в Мърсисайд, за да я спаси… но друга част от него беше готова да поеме този риск само за да я види отново.

А ето, че тя беше тръгнала. Беше напуснала живота му. Завинаги.

Той се намръщи, болеше го от тази мисъл. Вдигна глава и се загледа в кървавочервеното слънце, което залязваше зад камбанарията на една църква. По дяволите, той не бе искал да изпитва някакви чувства към Саманта Делафийлд. Какъв беше смисълът? Какъв беше смисълът да разбира какво изпитва към нея, сега, когато вече беше твърде късно?

Освен да се върне вкъщи, научил един урок, който всъщност знаеше от десетилетия — че Господ му взема всичко, което бе пожелавал.

Може би като възмездие за греховете, които беше извършил, и да му напомни, че те никога няма да бъдат опростени.

Затвори очи и стисна пурата между зъбите си.

— Вече разбирам какъв е смисълът — промърмори той под носа си.

Отвори очи и погледна отново към слънцето. Най-лошото беше, че разбираше, че сам си е виновен. Не заслужаваше нежността, любовта и топлотата, които Саманта му даде. Жена като нея не беше създадена за капитан Никълъс Броуган.

И той никога не би могъл да й разкрие тайните си, да й каже истината за миналото си, за престъпленията си. Не би могъл да иска от нея да прости непростимото.

Не би могъл да понесе да види омраза в красивите й златисти очи.

Така беше по-добре. И за двамата.

Продължаваше да си повтаря това, когато пристигна пред къщата на Съсекс Стрийт, отбелязвайки почти без никакъв интерес, че Кларис наистина добре се е уредила. Той отиде от задната страна и завърза коня си, после се отправи към задния вход. Свали шапката си и приглади разрошената си коса.

Малко го изненада това, че никой не го чака, за да го посрещне. Мислеше, че Ману ще остави някого на пост.

Освен ако Ману още не е пристигнал.

Почука на вратата. Никой не му отвори. Почука отново и се намръщи. Чудеше се къде ли могат да са слугите. Кларис не би търпяла никого, който не си върши работата, не и в такава къща.

Наложи се да използва месинговото чукче още няколко пъти, преди вратата да се отвори.

— Ако очакваш да те посрещна с „Добре дошъл“ — чу се познат женски глас, — ще има да чакаш до края на нещастния си живот.

Поздравът беше повече от достатъчен, за да го накара да се усмихне, въпреки лошото си настроение.

— Виждам, че си станала прекрасна домакина, Кларис.

— Е, недей да стоиш там и да привличаш вниманието. — Тя сграбчи ръката му и го дръпна вътре. Затвори вратата чак след като се огледа и се увери, че никой не ги е видял.

— Не изглеждаш доволна, че ме виждаш.

— О, развълнувана съм. — Тя заключи вратата и се обърна към него. — Много съм развълнувана.

Годините са били благосклонни към нея, помисли си той. В прическата й всеки тъмен кичур си беше на мястото, фигурата й все още беше прекрасна и каквито и следи да беше оставило времето по кожата й, те бяха изкусно прикрити с грим. Кларис все още можеше да надмине по хубост половината лондонски красавици.

Изненадваше го обаче, че не изпитваше нищо от страстта, която ги изгаряше преди толкова години. Изглежда, времето заличава тези неща.

Времето и дамата със златистите очи, която го беше омагьосала навеки.

— Поправи ме, ако греша — каза Кларис с преувеличена учтивост и скръсти ръце на гърдите си, — но не си спомням да съм канила заблудени бегълци да се забавляват под покрива ми. Какво ви кара — теб и арогантния ти приятел — да мислите, че можете просто да се нанесете тук след всичките тези години? Тази къща не е предназначена за бивши пирати!

Никълъс свали шапката и палтото си и ги захвърли на един стол.

— Просто Ману и аз имаме нужда от безопасно място, където да се скрием, докато поправят кораба ни. Той…

— Това не е безопасно място. И ми дай това смърдящо нещо. — Тя издърпа пурата от пръстите му точно когато той щеше да си дръпне. — Имам си достатъчно грижи и без да трябва да обяснявам защо къщата ми мирише на евтина кръчма. Имам споразумение с един богат вдовец…

— Банкер, вече ми казаха. — Той наблюдаваше с нещастен вид как последната му пура влиза в кошчето за боклук. — Поздравления.

Тя не обърна внимание на сарказма в гласа му.

— Той е много мил и щедър джентълмен. — Тя провлачваше всяка дума, особено последната. Лешниковите й очи се впиваха в неговите. — И обича да ме посещава често. Понякога всеки ден. Трябваше да измислям какви ли не проклети лъжи…

— Внимавай, Кларис. С мен си от по-малко от пет минути и вече започваш да казваш думи, които не бива да си и помисляш.

— … за да мога да му обясня защо не може да дойде сега. Той не знае нищо за миналото ми.

— И можеш да си сигурна, че аз няма да му кажа нищо — увери я Никълъс. — Нямам никакво намерение да се меся в работите ти, Кларис. Съжалявам за неудобството, което ти причинявам, но сметнах, че е по-мъдро да се махна от улицата и от хорските очи, преди да ме натъпчат с олово. Както знаеш, вестниците пишат за мен.

— Това не е за първи път. — Гласът и отношението й омекнаха. Толкова недоловимо, че някой, който не я познава добре, не би забелязал. — И точно в това е проблемът. Никое място в Англия не е безопасно за теб. Особено пък в Лондон. Дори и тук.

Той повдигна вежди.

— Значи все още си загрижена за мен?

Тя се намръщи.

— Изхвърли си го от главата, Броуган. Това, което искам, е същото, което исках преди шест години — да се махнеш от живота ми. Колкото е възможно, по-бързо.

— Ще изчезнем оттук веднага щом поправят кораба ни. А сега, мога ли да поговоря с Ману? — Той се обърна и тръгна по коридора. — От доброто ти настроение заключих, че е пристигнал преди мен.

— Горе. — Тя взе един свещник от полираната маса и го последва. — Пристигна тази сутрин.

— И защо не ми каза?

Тя го заобиколи и тръгна напред към едно извито стълбище. Никълъс не можеше да не забележи богато обзаведените стаи, блестящия мраморен под. Въпреки словесните битки, които винаги водеха с Кларис, той искрено се радваше, че е намерила щастието, което толкова дълго търсеше.

— Предполагам, че прислужниците са освободени за през нощта?

— Прислужница. Мога да си позволя само една. Моята икономка върши работа за десет прислужници. И да, отпратих я. — Тя му хвърли един поглед през рамо. — Откакто третият ми етаж се превърна в хан за престъпници.

След като стигнаха до последната площадка на стълбището, Кларис зави зад един ъгъл и отстъпи настрани.

А там, в коридора, седнал пред една врата, спеше Ману.

Никълъс го погледна, объркан. Кларис го събуди безцеремонно с върха на обувката си.

— Събуди се, Ману. Блудният пират се завърна.

Стреснат, Ману разтри очите си и се изправи.

— Капитане. Радвам се най-после да те видя. — Гласът му звучеше странно, сякаш беше много изморен или пиян. — Започнахме да се притесняваме.

— Ти започна да се притесняваш — поправи го Кларис. Подаде на Никълъс свещника. — А сега, ако ме извините, това напомняне за доброто старо време ми стига за днес. Оставям ви, момчета, да обсъдите положението.

— Какво има да обсъждаме? — Никълъс премести погледа си от отдалечаващата се Кларис към Ману. — Какво става тук? Добре ли си?

— Добре съм, добре съм. — Ману започна да разтрива слепоочията си, сякаш го болеше главата.

Никълъс почака още малко.

— Е? — нетърпеливо се обади, след като приятелят му не каза нищо повече. — Какво се е случило? Погрижи ли се за изнудвача?

— Да, капитане. Точно това направих. Последвай ме. — Ману тръгна по коридора към друга стая.

Влезе вътре и взе един пакет от масата до вратата.

Никълъс въздъхна с облекчение, когато Ману го сложи в ръцете му. Това беше пакетът, който бе изпратил от Америка, адресиран от собствената му ръка, с марките от Южна Каролина върху него.

Едната му страна беше изцапана с кръв.

Той затвори очи и поклати глава. Всичко свърши. Най-после всичко свърши.

— Значи си го убил?

Тъй като Ману не отговори, Никълъс отвори отново очи.

Приятелят му стоеше безмълвен, по изражението му личеше, че се чувства неудобно.

Никълъс бе обзет от лошо предчувствие.

— Не ми казвай, че отново не си се подчинил на заповедта ми.

Ману си пое въздух.

— Да — призна си най-накрая.

— По дяволите, Ману. Ти…

— Нека да обясня, капитане…

— Какво да ми обясниш? — попита гневно Никълъс. — Защо, по дяволите, не го уби? Ако е още жив, къде…

— Ще разбереш след малко, капитане. Аз… ъъъ… исках първо да се опитам да обясня, но… — Той изпсува. — Може би ще е най-добре сам да видиш.

— Какво да видя?

Ману излезе от стаята, тръгна по коридора и се спря пред вратата, пред която бе спал.

— Събери кураж, капитане. Това, което ще видиш, може да се окаже шок за теб.

Той отвори вратата.

И пакетът се изплъзна от безчувствените пръсти на Никълъс. Думата шок не беше достатъчна, за да опише чувството, което изпита.

Седнала на леглото в другия край на стаята, Саманта се взираше в него.

Саманта Делафийлд.

Трябваше да мине известно време, преди стаята да престане да се върти пред очите му. Защото мястото на Саманта не беше тук. В това положение. В тази къща.

Защото беше завързана, в устата й беше натъпкан парцал, златистите й очи блестяха от ярост.

Но въпреки шока и объркването си, Никълъс изпита още едно чувство.

Удоволствие. Нещо опасно близо до радостта. Сърцето му биеше толкова силно, че той не можеше да си поеме дъх. До този момент не знаеше колко дълбоко го е наранила загубата й.

Но сега го почувства. Трябваше да сграбчи бравата на вратата, за да не падне.

Когато най-сетне успя да проговори, гласът му прозвуча сухо и напрегнато.

— Какво, по дяволите, прави тя тук?

— Тя дойде да вземе пакета.

Никълъс погледна от приятеля си към Саманта и обратно. Имаше чувството, че сънува. Сякаш Ману говореше на някакъв чужд език, който той не разбира. Това не беше истина. Не можеше да бъде. Бавно поклати глава.

— Това е невъзможно. Това е лудост. Тя беше в Мърсисайд. Не би могла да има нищо общо с…

— Тя беше, капитане. Щях да направя това, което ми заповяда, но тя се обърна точно когато застанах зад нея. И когато видях лицето й… — Той сви безпомощно рамене. — Тя изглеждаше точно както рисунката на момичето във вестниците, момичето, което е било приковано към теб.

Замаян, Никълъс почти не разбираше това, какво говори приятелят му. Имаше чувството, че таванът току-що се е срутил върху главата му. Нима тя беше в съюз с врага му? А в началото? Случайност ли беше това, че я заключиха в килията до неговата онази нощ в затвора?

Не, мислеше си той гневно, втренчен в очите й. За Бога, не!

— Попитах я за името й, но тя не иска да го каже — продължи Ману — и после започна да вдига шум… и аз реших, че ще е най-добре, ако я изведа оттам. Не знаех дали тя е изнудвачът или работи за него, затова реших да изчакам. Поне докато дойдеш и кажеш какво да правя с нея?

Какво да прави с нея? Това беше един от въпросите, на които Никълъс не можеше да даде отговор.

— Тя се бие като дявол — отбеляза Ману тъжно и вдигна ръкава си, за да покаже превръзката на ръката си. — Страхувам се, че кръвта по пакета е моя. Оказах се ранен със собствения ми нож, затова най-накрая я съборих на земята, натоварих я в една карета… и я докарах тук.

— И какво беше нейното обяснение за всичко това? — попита дрезгаво Никълъс.

— Не беше много общителна капитане, но мисля, че знае повече, отколкото казва.

Никълъс вече почти не я виждаше. Беше заслепени от объркване, от болка, от чувството, че е предаден.

Ману помълча известно време, като пристъпваше нервно от крак на крак.

— И така, какво ще заповядаш?

Никълъс стисна зъби и протегна ръка.

— Дай ми ножа си. — Ману го сложи в отворената му длан и той тръгна към леглото. — И ни остави сами.

Глава 25

Сам се взираше в него. Сърцето й се беше качило в гърлото. Цялото й тяло изстина.

Капитане, така го наричаше африканецът.

Тя дойде да вземе пакета.

Болката и ужасът, които изпитваше, бяха непоносими. До момента, в който той влезе в стаята, тя можеше да отрича, да се съмнява, да се надява. Докато не чу тези думи, упорито отказваше да повярва, че Ник Джеймс има нещо общо с онази кръчма в Йорк, с Колтън Фостър и пакета му.

Но всичко, което й каза Фостър, беше вярно.

Мъжът, в когото се беше влюбила, не беше капитан от флотата, нито пък капитан на търговски кораб. И не беше никакъв плантатор от Южна Каролина.

Той беше капитан Никълъс Броуган.

Не. Не, Господи, моля те! Тя затвори очите си, когато той застана до леглото. Усети студения метал върху бузата си и си помисли, че може би ще е по-безболезнено, ако просто й пререже гърлото.

Но той само сряза парцала, който запушваше устата й.

Тя се закашля, пое си въздух. Когато най-после успя да отвори очите си и да го погледне, всички парчета от мозайката си дойдоха на мястото. Вече не беше объркана. Всичко й стана кристално, ужасяващо ясно. Когато африканецът я нападна в кръчмата, тя нямаше никаква представа кой е той и какво изобщо става.

Но той беше член от екипажа на капитан Броуган.

Пират.

Тя потрепери, когато Ник посегна към китките й, и той се поколеба… после очевидно промени намерението си. Не я освободи.

Вместо това се обърна и се отдалечи от нея, приглаждайки с пръсти косата си.

— Ник — прошепна тя глухо. — Кажи ми, че не е вярно! Никълъс Броуган е мъртъв от години. Ти не можеш да си…

— Спри. — Той се задушаваше, гласът му беше дрезгав. — Престани да отричаш истината, която ще ти извади очите. По дяволите, вече няма никакъв смисъл да се преструвам.

Признанието му я преряза като меч. Очите й се напълниха със сълзи.

— Не — прошепна тя. — Не, не може да бъде.

Господ да й е на помощ, тя искаше той да я лъже. Щеше да му повярва. Щеше да повярва на каквото и да било. На всичко, освен на това.

Той се обърна и я погледна, но лицето му беше само една безизразна маска.

Тя трепереше. Отвори уста, но не можеше да говори, не можеше да намери думи, нямаше въздух — нищо. Нищо, освен една огромна празнота, по-страшна от всяка физическа рана.

— Аз… аз мислех, че си… плантатор. Или…

— Някакъв герой от флотата? — попита горчиво той. — Съжалявам, че те разочаровах, ангелче. — Той откъсна погледа си от нейния и отиде до прозореца.

— Но Никълъс Броуган е бил жесток убиец! Казват, че е убивал безпричинно, безжалостно. Че е потопявал всеки кораб само за да задоволи жаждата си за богатство.

Той гледаше навън, към последните отблясъци на залеза.

— Едва ли има полза да изтъквам, че хората не са винаги точни. Или че моряците от Кралската флота разпространяваха твърде много скалъпени, преувеличени разкази за моите подвизи. — Гласът му звучеше напрегнато. — Не може да се каже, че бях любимец на Адмиралтейството…

— Нима искаш да кажеш, че всичко това е лъжа?

Последва дълга пауза.

— Не.

Полази я студена тръпка. Последвана от болка и гняв.

— Колко хора си убил, капитане?

— Мислиш ли, че съм ги броил?

— Поне приблизително. Сто? Двеста?

Ръката му яростно сграбчи кадифената завеса пред него. Дори от мястото си на леглото тя можеше да види, че той трепери. Но в гласа му нямаше и следа от гняв, когато най-после й отговори. Гласът му беше толкова тих, че тя едва го чуваше.

— Това няма значение сега, не е ли така?

— Има значение! Как можах… как можах… — Тя поклати глава, неспособна да продължи. Искаше само да зарови лицето си в някоя възглавница и да изплаче болката която я разкъсваше.

Беше му вярвала. Беше му се доверила. Беше му разкрила всичко — тайните си, болките от миналото си. Беше му дала сърцето си, тялото си, душата си. Беше го обичала.

Беше обичала мъж, убиват без капчица съвест.

— Мразя те — извика тя, неспособна да сдържа гнева и болката си. — Мразя те за това, което си извършил!

Тялото му се разтрепери, сякаш думите й проникваха в него като куршуми. Пръстите му се вкопчиха още по-силно в завесата.

После изведнъж спря да трепери. Бавно се обърна с лице към нея. Никаква топлина, никакъв живот. Погледът му беше студен, далечен. Безсърдечен.

Погледна я по същия начин, както когато се срещнаха за първи път.

Сякаш Ник Джеймс, добрият, почтен мъж, който познаваше, нежният любовник, който бе спечелил сърцето й, беше изчезнал. Сякаш никога не беше съществувал, сякаш не е бил нищо повече, освен един сън. Една романтична измислица, която се бе пръкнала във въображението на едно глупаво, наивно, невинно момиче.

Не. Не бива да вярва в това. Тя вдигна брадичка и не потрепери под ледения му поглед.

— Приятелят ти Ману ми каза, че си в Мърсисайд. Затова не си бил в онази кръчма в Йорк. — Тя преглътна. — Опитвал си се да ме спасиш, нали?

Той не отговори.

— Рискувал си живота си, за да ме спасиш.

— Вече съм ти казвал, че не се занимавам с това да спасявам дами, изпаднали затруднение.

— Тогава какво правеше в Мърсисайд?

— Лоялност между крадците — отговори той. — Мислех, че ти дължа поне предупреждение. И това беше грешка. Виж какво се получи. Ако бях в онази проклета кръчма, всичко щеше вече да е приключило. Но не, като последен глупак, аз се доверих на някой друг да ми свърши работата. — Той стисна челюст и тръгна към Саманта. — Ти, мис Делафийлд, не си ми причинила нищо друго, освен неприятности и болка, от момента, в който те срещнах.

— Нашето запознанство не беше много радостно и за мен — отвърна тя, прикривайки болката зад студената официалност. — И защо…

— Аз съм този, който задава въпросите тук. Започвам с този къде беше? Трябваше да си в Мърсисайд. Какво, по дяволите, правеше в онази кръчма в Йорк? Как си се замесила в това изнудване?

— Не съм замесена. Не знам нищо за никакво изнудване.

— Тогава защо ти взе онзи пакет?

— Това е много дълга история, капитан Броуган.

— За радост, имам достатъчно време, мис Делафийлд. — Той седна в края на леглото. И все още не предприемаше нищо, за да я освободи.

Не й вярваше. Никога не й беше вярвал. Тя се втренчи в него. Думите й бяха остри колкото болката вътре в нея.

— Когато стигнах до жилището си в Мърсисайд, открих, че е било претърсвано. Чичо ми беше там. Той… той каза, че ще ме вземе със себе си в Лондон. Че ще ме заключи някъде, където ще може да… — Не можа да продължи.

Върху бузата му затрептя един мускул, но това беше единствената му реакция. Гласът му остана студен.

— Разкажи ми за изнудвача.

Неговото грубо отношение усили още повече болката й.

— Вече стигнах и до него. Той каза, че е проследил чичо ми. Каза, че е видял статиите във вестниците…

— Как се казва?

— Фостър. Колтън Фостър. Обвинява те, че си го осакатил. Дясната му ръка липсва. Каза че сте стари познайници.

Никълъс остана безмълвен за известно време, едната му вежда бе повдигната в размисъл.

— Не си спомням нищо такова. И не познавам никой с такова име. — Устните му се изкривиха надолу.

Беше сигурна, че той се съмнява в това, което му казва.

— Проклет да си, казвам ти истината! Каза, че е проследил чичо ми до Мърсисайд, защото е искал да ме разпита. Смяташе, че си се опитал да промениш условията на някаква бизнес сделка помежду ви. Започнаха да се бият с чичо ми и той го уби и после той… той ми каза кой си всъщност.

Погледът на Никълъс оставаше непроницаем. Гърлото на Сам се сви, устата й пресъхна.

— И аз не му повярвах. — Тя се задави, не можеше да понася собствената си глупост. — Опитах се да го убедя, че има някаква грешка.

Лицето му остана безизразно.

— Все още не си обяснила…

— Остави ме да довърша — озъби се тя. — Той взе всичките ми пари, взе и… — Очите й изведнъж се напълниха със сълзи. — Взе и рубина, който ти ми даде. — Тя започна да мига бързо, отчаяно опитвайки се да задържи сълзите. Не искаше да вдигне вързаните си ръце, за да ги избърше.

Никълъс прошепна едно проклятие, внезапно стана от леглото и закрачи към прозореца.

На нея й стана още по-студено и се почувства още по-самотна, когато той се отдръпна от нея. Почти й се искаше отново да са приковани един към друг. Искаше й се да не му е толкова лесно да се отдръпва от нея.

— Защо? — попита тя, опитвайки се да запази гласа си спокоен. — Защо ми даде камъка?

Широките му рамене се повдигнаха.

— Заплатих ти за услугата. Винаги оставям по нещо за спомен на жените, с които спя.

Болката вече беше непоносима. Стисна юмруци и ноктите й се забиха в плътта.

Тя не означаваше нищо за него. И никога не е означавала.

— И така, той ме ограби — продължи бързо тя. Искаше да довърши историята, да му каже това, което иска, и да се маха оттук. — И ми заповяда да взема пакета вместо него. Подозираше, че ще се натъкне на капан.

— Така че ти си била просто нещо като куриер? Той ти се довери просто така.

— Не. Разбира се, че не. Той беше там, в кръчмата. Беше там и пистолетът му беше насочен към мен.

Никълъс се обърна рязко и я погледна.

— Бил е там и ти не си казала на Ману?

— Не знаех, че африканецът има нещо общо с теб — той беше просто някакъв непознат, който ме нападна. Аз, разбира се, нямах намерение да му казвам коя съм. Веднага щом той ме сграбчи, видях, че Фостър идва към нас, но тогава Ману ме извлече навън, после ме удари… и се събудих в каретата на път за Лондон.

— И как изглежда този Фостър? Освен че няма ръка?

— Някъде на моята възраст, може би малко по-млад. С тъмнокестенява коса и сини очи. Доста обикновен на вид.

— С други думи, би могъл да бъде всеки.

— Всеки от дузините хора, които искат да ти отмъстят? Един от хората без име, които си наранил по време на пиратската си кариера?

Очите му засвяткаха.

— Каза ли нещо друго, което може да ми помогне да установя самоличността му?

Тя спря за миг и си спомни.

— Спомена нещо… че си му попречил да направи кариера във флотата.

— А това все още не стеснява кръга. — Никълъс се отпусна на един люлеещ се стол и покри лицето си с ръце. — По дяволите, надявах се, че този проклет въпрос е приключен. Как можах да си помисля, че просто ще отплувам от Лондон и ще оставя всичко зад гърба си? — Подпря лакът на коляното си и отпусна глава в дланта си. — Трябваше да помисля по-добре.

Изглеждаше толкова изморен, че Сам почувства внезапно желание да го докосне, да приглади косата му назад, да изглади бръчките на напрежението около очите и устата му.

Но не можеше да помръдне.

Осъзна, че все още изпитва някакви чувства към него и това окончателно я разстрои. Нима все още го обичаше, след като знаеше кой е всъщност и какво е правил?

Дори след като знаеше, че той не изпитва нищо към нея.

— Ще ме развържеш ли? — попита тя, борейки се с нежните чувства, които караха сърцето й да ускорява ритъма си. — Казах ти всичко, което знам. Не мога да ти бъда полезна с нищо повече. Пусни ме.

Той вдигна глава и я погледна.

— Кажи ми само едно нещо — каза той уморено, — след като си подозирала кой съм всъщност, защо въобще влезе в кръчмата? Защо просто не отиде при местните власти, за да се опиташ да спечелиш наградата от десет хиляди лири за главата ми?

Защото, идиот такъв, аз те обичам. Трябваше да прехапе езика си, за да не го каже.

— Лоялност между крадците — отговори.

Очите му отново станаха студени.

— Разбирам.

— Ще ме развържеш ли?

— Не, ваше благородие — каза бавно той и се облегна назад. — Няма.

Тя се вцепени, премига към него, объркана.

— Не можеш да ме държиш тук.

— Не мога да те пусна. Не знам колко дълго лоялността между крадците ще надделява над изкушението от десет хиляди лири.

— Ти сериозно ли мислиш, че съм толкова глупава, че да се приближа на сто мили от властите? Снимката ми беше отпечатана във всички вестници.

— Не, не мисля, че си толкова глупава. Но не вярвам в лоялността между крадците. Никога не съм вярвал.

— И не вярваш и на мен. Не те е…

Грижа за мен. Тя не можа да довърши изречението.

— Не, не ти вярвам — каза той рязко и стана от стола. — Всеки път, когато се доверя на някого, се оказва съдбоносна грешка. А човек се учи от грешките си.

— Не мисля, че си научил нещо през целия си проклет живот, негодник такъв!

Без да обръща внимание на думите й, той мина покрай нея, насочи се към вратата и я остави със завързани ръце. И с разбито сърце.

— Ще ми се никога да не бях те срещала, капитан Броуган — извика тя след него.

Той спря до вратата и погледна назад през рамо. Изражението на лицето му беше едно от онези, които не бе виждала преди. Не можеше да повярва, че в очите му имаше болка.

— Споделям чувствата ти, мис Делафийлд. — Той тресна вратата зад себе си.

Сам се събуди. В стаята беше тъмно, но през прозорците се процеждаше лунна светлина. Не знаеше колко дълго е спала, нито какво я беше събудило. Седна и запримигва в тъмнината.

От външната страна на вратата се чу тих звук. Почукване.

— Влезте — каза тя колебливо, като се надяваше, че който и да беше, няма да забележи колко дрезгав е станал гласът й.

Гърлото й беше продрано от плач.

Но не беше нито Ману, нито капитанът му, а жената.

— Мис Делафийлд? — Тя надничаше иззад вратата и шепнеше. — Будна ли сте?

— Да. Моля, влезте.

— Донесох ви нещо за ядене. — Жената прекоси стаята. Носеше поднос в едната си ръка и лампа в другата. Беше облечена в елегантен лилав халат. — Онези двамата пирати не биха се сетили за това, но аз предположих, че може да сте гладна.

— Благодаря, мадам — каза Сам учтиво, макар че нямаше никакъв апетит.

— Кларис. И аз не мисля, че това е необходимо. — Тя остави подноса и лампата на нощното шкафче и развърза ръцете на Саманта. — Никъде не можете да отидете. Не и с Ману пред вратата ви. А прозорецът е поне на десет метра височина.

Сам раздвижи пръстите си и разтри китките си. Усмихна се любезно на домакинята.

— Той ще ви се ядоса.

— По дяволите, няма да е за първи път. — Кларис взе една чаша, от която се вдигаше пара, и я сложи в ръцете на Саманта. — Освен това, колкото и да вилнее той, никоя жена няма защо да се страхува от сър Никълъс. — Тя й подаде и парче печено пиле.

Сам прие и храната, и чая, като реши, че е по-добре да не спори. Беше спорила достатъчно за днес.

— Сър Никълъс?

— Така го наричаха едно време. Заради кавалерското му отношение към пленниците… особено към дамите. Въпреки всичките истории, които се разказват за него, той никога не обиждаше заложниците си. Нито пък позволяваше на екипажа си да ги закача.

Сам премига изненадана.

— Но аз мислех… Искам да кажа, че според репутацията му, Никълъс Броуган е убивал безмилостно и е мислел само за пари.

Кларис се изсмя.

— Това са приказки на хора, които въобще не са го познавали. В живота си не съм срещала човек, който по-малко да се интересува от пари. По времето, когато бях с него, единствената цел на Броуган беше отмъщението.

Сам сведе поглед и се взря в отражението си в тъмната повърхност на чая. Спомни си какво й беше казал тази вечер Ник — Никълъс.

Хората не са винаги точни…

— Отмъщение срещу кого, Кларис? — попита тя тихо. — И защо?

— Преследваше най-вече флотата. Не знам защо. Никога не говореше за миналото си. Всичко, което знам, е… — Тя спря и въздъхна. — Че получи отмъщението, към което се стремеше. Това за малко не го уби, но го получи. И когато това се случи, той се отказа. Напусна Англия, отказа се от пиратството. Той не беше алчен убиец, какъвто го изкарваше Адмиралтейството.

Сам отпи от чая си. Ръката й трепереше, течността изгаряше гърлото й. Това, което й каза Кларис, противоречеше на всичко, което бе чувала за капитан Броуган. Не беше ли го осъдила прекалено бързо?

Вече не знаеше на какво да вярва. Не разбираше нищо от тези противоречиви истории. Но това, което тя знаеше за Ник — Никълъс — започваше постепенно да се сглобява в съзнанието.

Например дамгата, белезите от камшика, ужасното детство, прекарано на борда на затворническия кораб… кораб, управляван от служители на Кралската флота.

И образът, който продължаваше да разкъсва сърцето й — малкото момче със зелени очи, само, изплашено, подложено на насилие. Останало без родители, също като нея.

Имаше толкова неща, които не знаеше за Никълъс. Толкова неща, които може би никой не знаеше за него. За него опазването на тайните му е било равносилно на опазване на живота му.

А тази вечер, когато той най-после започна да й разкрива миналото си, дори и малка част от него, как бе реагирала тя? Вместо да го изслуша и да му предложи онова разбиране, което той бе проявил спрямо нея, тя го бе прекъснала с гневни, враждебни думи, толкова погълната от собствената си болка, че не му бе дала възможност дори да обясни.

— Мис Делафийлд?

Сам се стресна и вдигна глава. Осъзна, че се е взирала в отражението си, обзета единствено от мисли за Ник.

— Съжалявам. — Тя погледна към пилешката кълка в ръката си и я остави върху подноса. — Наричайте ме Саманта. Или Сам.

— Саманта… — започна Кларис, наблюдавайки я с тъжно изражение на лицето. — Аз всъщност не дойдох тук, за да говоря за миналото на Броуган. Аз исках да… Тя погледна към пилешката кълка и се намръщи. — Нямаш апетит — каза тя тихо. — Взираш се в нищото по средата на разговора. — Тя започна да свива пръстите си, сякаш брои. — Определено разсеян поглед. О, по дяволите, мисля, че вече съм закъсняла.

— Закъсняла? — повтори Сам и я погледна объркано.

С тъжна усмивка Кларис посочи към въжето, което беше захвърлила на пода.

— Не мисля, че това или пазачът пред вратата ти са нужни, за да те задържат тук. Не мисля, че искаш да го напуснеш.

Сам стисна чашата между пръстите си.

— Това е… — Тя бързо отпи от чая си. — Това е…

— Истината. Не си прави труда да я отричаш, миличка. — Кларис въздъхна. — Ти не си първата красива жертва на очарованието на Сър Никълъс. Дойдох тук, за да те предупредя за това. — Тя тъжно поклати глава. — Саманта, този мъж не може да каже „Вярвам ти“, камо ли „Обичам те“. Ако се надяваш на това… можеш да прекараш целия си живот, надявайки се.

Бузите на Сам пламнаха. Как е възможно чувствата й толкова много да личат, когато тя самата не беше напълно наясно с тях?

Изведнъж осъзна, че думите на Кларис сякаш се основават на личен опит. Почувства се като глупачка, че не го е забелязала по-рано.

— Ти и той…

— Нека просто да кажем, че преди много време аз бях една от красивите жертви на очарованието на Сър Никълъс. — Кларис се намръщи. — Една от многото.

— Многото — повтори шепнешком Сам, припомняйки си какво й бе казал Фостър за безбройните любовници на Никълъс Броуган.

— Не съжалявам за това — продължи Кларис и сви рамене. — Научих урока си. Това исках да ти кажа, Саманта. Любовта е една прекрасна измислица. Красива приказка, с която да се залъгват децата. Но тя не е нещо, което ние, възрастните, често откриваме в истинския живот. Научиш ли този урок, значи вече си пораснала.

— Разбирам — каза Сам, но всъщност нищо не разбираше.

— По-добре е да гледаш реалистично на нещата. — Кларис стана и занесе лампата до камината в другия край на стаята. Използва я, за да запази друга лампа. — Виж мен, например. Имам прекрасна къща, много богати приятели, мъж, който се грижи за мен.

— Много хубав живот — вметна Сам вяло.

— Много хубав — съгласи се Кларис. — И моят приятел е доста мил. Добър и разумен. Плаща разходите за къщата ми, дава ми подаръци…

— Но не споменава нищо за любов? Този твой благодетел не те обича?

Кларис се изсмя.

— Никога не съм го питала. Твърде стара съм за тези неща, миличка. И твърде умна.

Но думите и смехът на Кларис сякаш звучаха насила. Саманта се зачуди дали има жена, която наистина може да се откаже от любовта.

А това я накара да подозира, че самата Кларис не следва съвета, който се опитваше да й даде.

— А ти обичаш ли го? — попита тя тихо.

Кларис не отговори веднага. Прокара пръста си по една фигурка на камината.

— Той е… той е благородник, Саманта. А аз съм родена в една дупка в Ийст Енд.

— Но това не би трябвало да има значение, ако…

— Ние сме от два различни свята — каза Кларис и в гласа й прозвуча гняв. — И въпреки че аз мога да се преструвам, че съм част от неговия свят, мястото ми не е тук. Това е невъзможно. — Тя се върна при леглото, усмивката й вече беше малко по-весела. — Аз се примирих с това.

Сам изпита съчувствие към тази жена, която едва познаваше. Знаеше точно какво означава да се влюбиш в неподходящия човек.

И да знаеш, че той не отвръща на любовта ти.

— Щастлива съм с това, което имам. — Кларис посочи прекрасно обзаведената стая. — Това е най-доброто, на което бих могла да се надявам. Не се справих толкова лошо.

— Не — съгласи се Саманта, но не го чувстваше. — Не сте. — В чисто финансов аспект това наистина беше така. Но без любов, мислеше си тя, всичките богатства на света са излишни.

— Но аз не дойдох тук, за да говоря за себе си — продължи Кларис. — Дойдох, за да ти помогна. — Тя седна на леглото и сложи ръка на рамото на Саманта. Жестът й беше почти като на по-голяма сестра. — Послушай съвета на някой по-възрастен и по-мъдър от теб, миличка. Опитай се да преодолееш това колкото е възможно по-бързо. Вземи си поука от него. Намери си мъж, който ще се отнася с теб, както заслужаваш. Някой стабилен мъж, на който може да се разчита.

Сам отново сръбна от чая си, но не усети вкуса му.

— Някой мил търговец, или аптекар, или адвокат. Той няма да разпалва в тебе огън, но какво от това? Някой нехранимайко ще разпалва в теб огън, добре — но после ще те изгори и ще те изостави още преди пепелта да е изстинала. — Тя стисна леко рамото на Сам. — Направи си услуга, миличка. Запомни го от мен. Стой далеч от моряци, войници, актьори, музиканти и всякакви престъпници.

— Ще се опитам да го запомня.

— Добре. — Кларис се изправи, сложи чиниите с храната на нощното шкафче и взе подноса. — А сега се опитай да хапнеш нещо, Саманта. Той не заслужава да загубиш апетита си заради него. — Взе лампата и се отправи към вратата, но се спря с ръка на бравата. — И Саманта?

— Да?

— Дори и когато си намериш някой добър аптекар, пази сърцето си — прошепна тя и отвори вратата. — Заключи го добре, като каса. И никога не давай ключа. На никой мъж.

Глава 26

Никълъс дръпна завесите и започна да се разхожда из стаята. Разгледа картините с позлатени рамки, вазата с цветя върху тоалетката в ъгъла. Пренареди бутилките върху масата. Не знаеше защо го прави, но поне така се ангажираше с нещо.

Нещо друго, освен да се взира с болка в жената, която спеше на леглото.

Спря пред камината, подпря ръка на полицата над нея и наведе глава. Гледаше към горещите въглени, но не можеше да почувства топлината им. От часове насам не беше способен да чувства, да мисли, дори да вижда. Можеше само да чува — един-единствен глас, който разкъсваше сърцето му.

Гласът на Саманта, която казваше, че го мрази.

Затвори очи и силно стисна полирания мрамор. И преди знаеше, че тя ще го намрази, ако разбере истинската му самоличност. Но това, че знаеше каква ще бъде реакцията й, въобще не беше смекчило удара.

Не можеше да спи, затова бе дошъл тук, при нея, при източника на болката си. В това нямаше никакъв смисъл — властта, която имаше над него, връзката между тях. Изглежда нищо не можеше да я разруши. Силата й беше почти магнетична. Сякаш той беше стрелка на компас.

Изправи се и погледна към нея. Беше странно, но сега, без веригата, той се чувстваше повече прикован към нея от всякога.

Забеляза, че някой е развързал ръцете й. Без съмнение — Кларис. На нощното шкафче имаше чинии с храна. Недокосната. Саманта бе заспала с дрехите. Но беше свалила обувките си… и той видя белега на глезена й. Скобата я беше белязала може би завинаги.

Същият белег, който и той имаше на крака си.

Отиде до люлеещия се стол, който бе поставил до леглото й. Огромното легло я правеше да изглежда толкова малка… толкова самотна.

Седна и се заслуша в тихото й дишане. Погледна я. Гледаше я така и по време на дългите нощи в Канък Чейс. И болката в гърдите му се усили.

Протегна ръка и я сложи върху одеялото, до нейната, но не я докосна. Нямаше намерение да идва тук, но сутринта реши да дойде, за да й каже за решението, което беше взел. Това решение щеше да я ядоса — ако въобще беше възможно да се ядоса повече.

Не искаше пак да спори с нея. Беше му омръзнало да спори. Толкова му беше омръзнало.

Не я събуди. Искаше просто да я погледа, да се наслади на този последен спокоен момент, преди дай съобщи.

Погледът му обходи тялото й — от прекрасното й лице до ръката, която стискаше единия ъгъл на възглавницата, до другата, която лежеше с дланта нагоре върху разбърканите завивки. Пръстите й бяха толкова нежни, толкова бледи в сравнение с неговите.

Прекъсването на веригата не беше променило нищо, мислеше той със свито гърло. Времето и разстоянието само го накараха да осъзнае колко важна е тя за него, само направиха чувствата му към нея още по-силни. Саманта Делафийлд беше най-ценното съкровище, което бе държат в ръцете си. Единственото, което някога бе имало значение за него.

Единственото, което не би могъл да притежава. Тя се размърда и отвори очи. Погледите им се срещнаха. И двамата се вцепениха. Никой не каза нищо, дори спряха да дишат.

Тя погледна към ръката му, толкова близо до нейната, и седна. Отдръпна се така, сякаш той щеше да я опари.

— К-какво правиш тук?

Трябваше му известно време, за да измисли отговор на този въпрос. Поне такъв, който можеше да произнесе гласно.

— Не можах да заспя.

Тя сви крака, сякаш щеше всеки момент да се втурне към вратата.

Но не го направи. Доста странно, но след малко като че ли се поотпусна. И въпреки че изглеждаше притеснена, в погледа й нямаше и следа от яростта, с която беше изпълнен снощи. Може би защото беше изморена.

Той погледна към ръката си, която още лежеше върху завивките. И реши, че няма никакъв смисъл да отлага неизбежното.

— Взех решение.

— О? — предпазливо възкликна тя — За какво?

— За теб.

Известно време тя не каза нищо, но после събра кураж:

— Не знаех, че трябва да се взема решение за мен — каза тя меко. — Не съм никаква заплаха за теб, можеш да бъдеш сигурен.

— Но ако те пусна — отвърна той тихо, подготвяйки се за неизбежното й избухване, — можеш да промениш намеренията си някой ден. След година. Или две. Можеш да ме издадеш на властите.

Тъй като тя не отговори, той вдигна поглед и видя в очите й някакво чувство, което не можеше да определи. Все още беше спокойна, чакаше го да продължи. А това го порази — беше дошъл тук, подготвен за още един ожесточен спор, а не затова… това… дори не знаеше как да го нарече.

— Така, както аз виждам нещата — продължи той, гледайки я неспокойно, — има две възможности. Едната е да те убия…

— Тази не ми допада особено.

— Другата — да те задържа.

Тя премига. Веднъж. Два пъти.

— Да ме задържиш? — повтори, сякаш й беше говорил на чужд език. — Какво имаш предвид?

Спокойният й въпрос още повече изпъна нервите му. Той се изправи и застана в долния край на леглото, очаквайки избухването й.

— Идеята не ми харесва, но изглежда, нямам друг избор. — Пръстите му си играеха с връзките, които придържаха балдахина на леглото. — Ако си с мен, ще съм сигурен, че няма да ме предадеш на властите.

— Разбирам.

— Това е единственото решение.

— Това е отвличане.

Спокойният начин, по който го каза, го накара да се разсмее. Сух, задавен смях.

— Това не е най-тежкото престъпление, в което ме обвиняват.

— Добре. Ще дойда.

— Между другото, нямаш избор. За теб не е безопасно да останеш в Англия, след като лицето ти е във всеки вестник и над теб виси обвинение в убийство… — Той спря и погледна връзката между пръстите си. Думите й най-после достигнаха до съзнанието му. Обърна се рязко към нея. — Какво каза?

— Казах „добре“. Съгласих се. Ще дойда с теб.

Той се втренчи в нея, поразен от безропотното й съгласие. Не долавяше сарказъм в гласа й, на лицето й не беше изписан гняв.

В златистите й очи нямаше омраза.

Подозрението бързо измести изненадата му.

— Не си мисли, че ще ти дам възможност да избягаш — каза той дрезгаво. — Ще тръгнеш с Ману на сутринта. Той ще те заведе на кораба ми и ще отплувате за Южна Каролина. — Отново започна да крачи из стаята.

— Чакай малко, какво искаш да кажеш? — В гласа й чак сега прозвучаха остри нотки. — А ти?

— Аз оставам в Лондон.

— Не можеш да останеш тук. — Спокойствието й изведнъж изчезна. — Ако не си забелязал, има хора, които искат да те убият.

Той спря пред камината, без да се обръща.

— Точно това имам предвид. Няма да тръгна, преди да се погрижа за изнудвача веднъж завинаги. Този път нямам намерение да се доверявам на някой друг.

— Но той може вече да е казал на властите за теб. Той иска наградата за главата ти. Ще направи всичко възможно, за да я получи.

— Точно така. Ето защо възнамерявам да изляза на открито. За да ме открие по-лесно.

— Ще те убият.

Прозвуча така, сякаш е загрижена за него. Той се обърна, за да я погледне, но тя извърна глава, преди да е успял да прочете изражението в очите й.

И той изведнъж разбра какво — или по-точно кой — е накарал Саманта да промени отношението си към него.

Намръщи се и отново го обхвана подозрение. Последното нещо, от което се нуждаеше, бяха две жени, съюзили се срещу него.

— Защо имам чувството, че тук става нещо, за което не знам? Кларис казала ли ти е нещо?

— Да. — Саманта продължаваше да гледа завивките на леглото. — Разказа ми всичко за престъпниците, за сърцата, за ключовете и за приказките.

— Какво?

— А също така ми каза, че не заслужаваш да загубя апетита си заради теб.

В думите й нямаше никакъв смисъл.

— Но не ме е грижа. — Тя вдигна глава, очите й този път блестяха. — Защо просто не тръгнеш с мен и Ману?

Той скръсти ръце на гърдите си разбрал, че все пак нямаше да избегне спора.

— Защото нямам намерение да прекарам остатъка от живота си в бягство.

— Няма да имаш живот за прекарване, ако настояваш да изпълниш този налудничав план!

— Не съм те молил за мнението ти. Просто ти казвам къде ще отидеш.

Гневът й най-после избухна.

— Е, позволи ми да ти кажа къде ще отидеш ти, капитане. — Тя сграбчи една възглавница и я хвърли към него с гневно проклятие.

Той отстъпи леко и тя падна в огнището.

— Няма смисъл да ме предаваш на Хадес, ангелче. Аз вече съм почти при него.

— По дяволите! — Тя прибави още няколко проклятия и се огледа за нещо друго, което да хвърли по него. — Ще ми се никога да не се бях влюбвала в теб!

— Преди да повредиш още някоя от вещите на Кларис… какво? Какво каза?

Тя се вцепени, наведена към обувката си. Обърна се, за да го погледне.

— Ъъъ… казах… исках да кажа… имах предвид… — Тя затвори очи. — Казах, че ми се ще никога да не се бях влюбвала в теб.

Той остана на мястото си, не посмя да направи дори крачка към нея.

— Не можеш да ме обичаш…

— Е, но те обичам.

— Не бива.

Тя най-после се изправи и отметна глава.

— Не ме е грижа. — Вирна брадичка в онзи бунтовен жест, който му беше толкова добре познат. — Обичам те.

Той остана безмълвен, вцепенен. Заля го вълна от непоносима радост. Омразата можеше да понася. Можеше да понася и болката. Но не и това.

Всяка частица от тялото му настояваше да пресече разстоянието между тях, да я вземе в прегръдките си и да я целува, докато останат без дъх. Но не го направи. Не можеше.

Знаеше, че щеше да й донесе само нещастие. Знаеше, че любовта й към него няма да трае дълго.

Защото Бог не беше създал жена като нея за мъж като Никълъс Броуган.

— Никълъс? — Промълви тя с усмивка на устните. — Мисля, че възглавницата гори.

— По дяволите възглавницата — промърмори той. — Нека гори.

Не можеше да отиде до нея, не можеше да се обърне, не можеше да откъсне погледа си от нея. За един безкраен момент той се опиваше от усмивката й, от очите й, от любовта й. Наслаждаваше им се като осъден на смърт на последната си вечеря.

После затвори очи в болка, запаметявайки този образ в съзнанието си.

И й обърна гръб.

— Всички грешим понякога, ангелче. — Постара се гласът му да прозвучи безгрижно, хладно, но той прозвуча просто дрезгаво. — Ще разбереш, че влюбването ти е било грешка.

С гневно проклятие тя скочи от леглото.

— Чуй ме, ти упорит… невъзможен… — тя не знаеше с какви думи да го опише — … негодник. Кларис ми каза, че не заслужаваш да си изгубя апетита заради теб. Фостър ми каза, че не заслужаваш да умра за теб. Изглежда, че всеки, който те познава, има лошо мнение за теб…

— Което трябва да те накара добре да обмислиш това, което току-що каза — прекъсна я той.

— Но не ме кара. Защото обмислих добре това, което ти ми беше казал — че хората не са винаги точни. — Тя спря на няколко крачки зад него.

Той чуваше дишането й, би се заклел, че чува и ударите на сърцето й. Или пък това беше неговото?

— Никълъс — каза тя по-тихо. — Мисля, че те въобще не те познават. Мисля, че досега не си позволяват на никого да те опознае. Така, както те познавам аз.

Думите й — толкова нежни, толкова мили — го удряха по-болезнено от камшик. И начинът, по който произнасяше името му — истинското му име — гореше по-силно от желязото, с което го бяха жигосали.

Не ме познаваш толкова добре, колкото си мислиш, Саманта — каза той грубо. — Не знаеш истината.

— Знам, че Кларис ми каза, че си се отказал от пиратството. И тогава си отишъл в колониите, нали? Не си ме излъгал за това, нали?

— Не. — Той вдигна глава нагоре и се втренчи в тавана. — Не те излъгах. — По дяволите, той искаше да я излъже. Искаше да отрече, да скрие, да избяга. Не искаше да й казва това, което тя го принуждаваше да й каже.

Никога на беше признавал истината. На никого. Никога не беше казвал тези думи на глас.

Но повече не можеше да лъже. Не и нея. А и нямаше смисъл. Нямаше смисъл да се опитва да се спасява. Не беше нужно да прави безсмислени опити да отложи неизбежното.

— Тогава не разбирам — продължи тя със същия тих, нежен, съчувствен глас, — как можеш да кажеш…

— Не ти е казала защо се отказах, нали? — озъби се той. Беше най-добре да приключи с това по-бързо. Веднъж завинаги. Да признае какъв е. Да я накара да разбере защо не може да го обича.

— Не, тя…

— Разбира се, че не е. Защото Кларис не знае. Никой не знае. — Обърна се толкова рязко, че тя се стресна. — Искаш истината? Добре. Ще ти кажа истината.

Направи го бързо, внезапно, като удар с нож, който щеше да прекъсне връзката между тях.

— Аз убих едно дете, Саманта. Затова се отказах от пиратството. Аз убих дете!

Сам се взираше в него, сърцето й се качи в гърлото. Беше шокирана както от това, което й каза, така и от грубия, безцеремонен начин, по който го направи.

— Едно малко момче — продължи той с дрезгав глас, — само на десет-единайсет години.

Той пристъпи към нея, сякаш да й даде възможност да го удари или да отстъпи ужасена.

Но тя не направи нищо. Не можеше дори да вдигне ръката си, за да го докосне, както искаше. Сякаш цялото й тяло изведнъж се беше вкаменило.

— Застрелях го — продължи Никълъс, когато тя остана неподвижна. Гласът му беше груб и жесток, погледът му я пронизваше. — Убих го, защото беше застанало на пътя ми към отмъщението. Това беше всичко, което исках. Всичко, което ме интересуваше. Прекарах толкова години в търсене на отмъщение, че спрях дори да бъда човешко същество. Превърнах се в животно. Бях толкова заслепен от кръвта и насилието, че дори сам не го забелязвах, докато… — Гласът му започна да звучи все по-глухо. — Докато не видях онова момче да пада на палубата и видях… — Той затвори очи, сякаш думите отново връщаха спомена. — Видях себе си в неговите очи. Видях в какво се бях превърнал.

— О, Никълъс — прошепна тя. Искаше да го докосне, но не смееше. Болеше я за това, което е направил, и за това, което са причинили на него.

— Ето, това е истината за мен. — Очите му отново я пронизаха. — Това е този, в който си мислиш, че си влюбена.

— Но, Никълъс, к-как… — прошепна тя съвсем тихо. — Защо търсеше отмъщение?

— Преследвах хората, които убиха баща ми — обясни той кратко.

— Но аз мислех, че баща ти е екзекутиран за някакво ужасно престъпление. Мислех, че…

— Че той е престъпник, а аз съм невинен? — довърши ядно той. — Отново си сбъркала. Баща ми беше невинен, беше добър човек. — Гласът му заглъхна, но после отново гневно се извиси. — Беше предаден от приятелите си. От хората, в които вярваше.

Сам мълчеше, оставяйки го да излее болката си. Знаеше, че е била затворена в него с години.

— Баща ми беше капер по време на войната с Испания — обясни той глухо. — Работата му беше да ограбва испанските кораби. Той работеше за проклетата флота, наричаше офицерите свои приятели. Той поемаше огромни рискове, а завоеванията му увеличаваха богатствата на Короната. Но когато войната свърши, Короната реши, че каперите са изживели времето си. Някои от тях станаха пирати и така сложиха всички в този кюп. Решиха, че са твърде опасни, за да ги оставят да кръстосват моретата. Баща ми беше арестуван по скалъпено обвинение в пиратство и…

— Екзекутиран — прошепна тя и също затвори очи, припомняйки си как Никълъс викаше по време на треската отново изживявайки ужасния ден, когато са обесили баща му.

— Екзекутиран — потвърди той и се извърна. — Всички останали на кораба бяха пощадени…

— Но какво правеше ти на кораба му? — попита тя объркана. — Не може да си бил на повече от…

— Десет години. — Той се обърна към камината и взе от полицата фигурка на танцуваща жена. — Бях на десет.

Той спря и започна да върти нежния бял порцелан в ръцете си. В настроението, което беше в момента, Сам почти очакваше, че ще го хвърли на пода.

Но той внимателно върна фигурката на мястото й. И когато отново заговори, гласът му вече не беше толкова гневен.

— Майка ми умря, когато бях на осем. Баща ми ме заведе да живея при едни роднини, но това не ми харесваше. Така че избягах още на следващата сутрин и се промъкнах на кораба. — Той наведе глава, взирайки се в жаравата. — Когато баща ми ме откри, вече бяхме в открито море. Много се ядоса. — Тихият звук, който се изтръгна от Никълъс, прозвуча почти като смях. — Непрекъснато ме заплашваше, че ще ме свали на брега… но той не искаше да се разделя с мен, както и аз.

Сам стисна ръцете си, Заболя я. Когато той говореше за семейството си, в гласа му се усещаше чувство, каквото тя не бе очаквала от него — любов.

Любовта, която изпитваше, особено към баща си, звучеше в думите му дори след толкова много години.

— Значи, когато са арестували баща ти, си бил съвсем малко момче — каза тихо тя. За първи път всичко й беше ясно. — И затова са те изпратили на затворническия кораб?

— Да, „пощадиха“ ме, защото бях малък. — Той потри гърдите си. — И ме изпратиха на „Молох“. Там прекарах следващите осем години и избягах по време на бунтовете. Дотогава вече единственото, което ме интересуваше, беше убийството. Исках да отмъстя на флотата за това което ми беше причинила. И за това което беше причинила на баща ми.

— И тогава си станал пират.

— И тогава станах това, в което те ме бяха превърнали — поправи я той. — И бях добър в това, което правех…

— Защото си бил безразсъден — каза тихо тя. Придвижваше се тихо към него, стъпка по стъпка. Стъпките на босите й крака не издаваха никакъв шум. — Защото не те е било грижа за собствения ти живот.

Той продължаваше да стои с гръб към нея. Сви рамене, но дишането му беше накъсано, тялото — напрегнато, сякаш той чакаше нещо да се случи.

— Присъединявах се ту към един, ту към друг пиратски екипаж и цената за главата ми се покачваше с всяка измината година. Единственото, което ме интересуваше, беше да създавам на флотата колкото е възможно повече неприятности. Бях им трън в очите в продължение на четиринайсет години. — В гласа му прозвуча задоволство.

— Значи всичките легенди за теб, че си бил алчен и…

— … богат и че имам съкровища, заровени на всеки остров в Карибско море? Всичко това е измислено в Адмиралтейството. Аз не оставих за себе си дори шилинг. Защо, по дяволите, да ме е било грижа за бъдещето? Не знаех и не ме беше грижа дали въобще ще имам някакво бъдеще.

Тя спря, когато до него й оставаха само няколко сантиметра.

— Но най-накрая получи отмъщението, което си търсил?

Той понечи да отговори, но замръзна когато усети колко е близо тя. Напрегна се целият, но продължаваше да не я поглежда.

Тя посегна към него, искаше да го докосне, да му предложи успокоението, което той й бе предложил някога, но се спря. Не знаеше дали той ще приеме жеста й.

Любовта й.

Мина един миг. После още един. Гласът му беше дрезгав, когато най-после отговори на въпроса й.

— Да, получих отмъщението, което търсех. Не си спомням много от тези четиринайсет години. Голяма част от тях е като забулена в мъгла. Изпълнена с кръв, мечове и пистолети. — Той поклати глава. — И лица. Понякога все още виждам лицата. Хората, които ранявам. — Гласът му се пречупи на думата ранявам и той спря. Дишаше тежко, сякаш току-що е пробягал голямо разстояние. После продължи. — И тогава, през онази последна нощ, когато най-после се добрах до Елдридж — човекът, който предаде баща ми — когато най-накрая намерих това, което търсих толкова дълго… разбрах, че съм загубил…

„Себе си“ — помисли си тя. Всичко ценно. Всичко, което има значение. Този път тя не можа да се спре — посегна и сложи треперещата си ръка на гърба му.

Той беше толкова погълнат от спомените си за тази нощ, че сякаш не усети докосването й.

— Корабът гореше. Аз бях заобиколен отвсякъде. Моряците от флотата се трупаха около мен. Аз бях… Боже Господи, бях заслепен от ярост. — Гласът му затрепери. — Това, което толкова исках, се изплъзваше от ръцете ми. Обърнах се и стрелях срещу първата синя униформа, която видях… а това беше само едно момче. Един прислужник.

— Никълъс… — Тя се притисна към него, опитваше се да каже думи, с които да го утеши, но и нейният глас се пречупи.

— Видях го как пада — прошепна Никълъс. — Гледах го право в очите, докато падаше… — Тръпки разтресоха силното му тяло. — И чувах гласа на майка ми, която ми четеше. Дори в шума на битката аз я чувах как…

Той спря, сякаш изведнъж усети прегръдката на Сам. Но вместо да се вцепени или да се отдръпне, този път той се обърна към нея, зарови лице в косата й, докато думите сами излизаха от устата му.

— Не убивай — прошепна той съкрушен. Силните му ръце трепереха, когато се вдигнаха, за да я прегърнат. — Не убивай. Не убивай.

Тя се притисна силно към него. По бузите й се стичаха сълзи. Усещаше болката му като нож, който се забива в нея. Виждаше как чувството за вина го разяжда.

Беше живял с това чувство, без да го споделя, в продължение на години. Беше се отдръпнал от света, от хората. Беше се обрекъл на затвор, който сам си е създал. Не просто за да скрие истината относно самоличността си.

А защото вярваше, че не крие нищо хубаво.

— Никълъс — прошепна тя и се разрида. — О, Никълъс.

— Вече знаеш истината — каза той след малко. Гласът му още трепереше, но ръцете му я държаха здраво. — Цялата истина за това кой и какъв съм аз.

Тя само го прегърна още по-силно.

— А името ти, това, което си използвал в Южна Каролина? — попита тя, а сълзите й мокреха ризата му. — Това Джеймс е заради баща ти, нали? Той кимна.

— Той се казваше Джеймс Броуган.

Тя затвори очи. Изпитваше чувството, че за пръв път се среща с Никълъс, че е първият човек, който някога го е познавал истински, който го е разбирал.

Имаше толкова добро в него. Толкова загриженост и доброта, на които се беше научил в детството си. Те бяха толкова дълбоко вкоренени в него, че дори годините, изпълнени с насилие, не ги бяха унищожили.

Но той се разкъсваше от угризения на съвестта, беше изпълнен с болка и вина за това, което бе правил през тези години. Толкова огромна вина, че той не можеше да си прости. Не можеше да освободи добрата, почтената, истинската си същност.

Не и сам.

Тя вдигна глава и изтри сълзите си с трепереща ръка.

— Значи си се отказал от пиратството през онази нощ. И оттогава живееш под името Ник Джеймс, плантатор от Южна Каролина.

— Мислех, че мога да оставя всичко зад гърба си — каза той вяло и свали ръцете си от нея. — Почти си мислех, че съм успял, след шест години.

Поражението, което прозвуча в гласа му, отново върна буцата в гърлото й.

— Почти…

Тя не помръдна, когато той я пусна. Продължаваше да стои пред него, взирайки се в очите му.

— Но ти си живял мирно и тихо през всичкото това време. Опитал си се да живееш като почтен човек. И си успявал, докато Фостър не те принуди да дойдеш тук.

— Не мога да обвинявам него за това, което съм.

— Ти вече не си човекът, който си бил тогава. Аз съм сигурна в това. Дори и никой друг да не го забелязва, дори и ти да не го забелязваш…

— Саманта…

— Ти си се променил — продължаваше упорито тя. — Почтената част от същността ти, тази, която моряците от затворническия кораб са се опитали да ти отнемат, все още е тук. Те са се провалили, Никълъс. Те не са те унищожили. Доброто… любовта винаги са били тук, през цялото време, скрити дълбоко. Очакващи да ги потърсиш.

Очите му блестяха, когато я погледна. Лицето му изразяваше изненада, много близка до страхопочитание.

— И сега ти ги потърси — прошепна тя и отново плъзна ръцете си около него. — Ти ги потърси. Ти си добър човек. Заслужаваш прошка. Заслужаваш да бъдеш обичан.

Ръцете му я обгърнаха.

— Можеш да простиш това, което съм извършил? — той се задушаваше. — Дори след като научи истината?

— Истината е, че ти не си един безобиден плантатор. Но не си и опасен пират. Ти си нещо средно между двете. — Гласът й ставаше все по-тих с всяка следваща дума. — Нещо като мен. — Тя протегна ръце и хвана лицето му така, както той беше правил толкова пъти с нейното. — Истината е, че хората са грешили в преценката си за теб, Никълъс Броуган. Но аз не греша. Аз не мога да те обвинявам. Аз те познавам достатъчно добре. — Хвана главата му и я дръпна надолу, отваряйки устни за целувка. — И те обичам прекалено много.

Глава 27

Купчина дрехи, съблечени от нетърпеливи ръце, лежеше на пода — рокля, фуста, бричове, риза. Чаршафите под нея бяха меки и хладни, когато Никълъс я сложи на леглото. Пръстите му се плъзгаха по извивките на тялото й. Докосването му беше едновременно нежно и силно.

Той се подпря на ръцете си и се надигна. Очите му блестяха. Може би така й се струваше, но това сякаш беше… влага. Сърцето на Сам се изпълни с любов, когато тя усети, че тялото му още трепери.

Тя обви ръце около врата му и отново прошепна:

— Обичам те. — Придърпа го отново към себе си. Не искаше да има никакво разстояние между тях. Никога вече. — Обичам те, Никълъс Броуган.

Той я погледна така, сякаш би му стигало просто да я гледа цяла вечност. После името му върху устните й се превърна във въздишка на желание, когато устата му отново покри нейната, когато ръцете му продължиха да я галят. Наболата му брада върху бузите й, върху брадичката й, разпалваха още повече желанието й, космите на гърдите му приятно докосваха връхчетата на гърдите й.

Тялото му притискаше нейното към леглото, пръстите му потърсиха и намериха най-женствената й същност. Тя изстена, когато той леко я разтвори, и чу въздишката му от удоволствие и желание, когато докосна топлия мед, който извираше от нея.

Устните му се преместиха към твърдото зърно на едната й гърда и това изтръгна тихи викове от нея. Топлата му уста, влажният му език я накараха да се надигне към него, да му предложи повече от себе си. Всичко от себе си.

С леко движение на пръста си той погали чувствителната пъпка, скрита в окосмения триъгълник, и тя се заизвива под него, молеше, шепнеше, безпомощна от желание. Зарови пръстите си в тъмната му коса, придърпа го към себе си, искаше го целия.

Ръцете му я обгръщаха, сякаш прегръщаше самия живот, сякаш се вкопчваше в него. Устните й се разтвориха, когато целувката им стана толкова дълбока, сякаш безкрайна. Дъхът и копнежът им се сляха, сърцата им полудяха. Няколкодневната раздяла им се струваше като цяла вечност. Мили Боже, той й беше липсвал.

Беше жадувала за това през толкова много дълги, самотни часове — за целувката му, за страстта му, за нежността му, за невероятното чувство да бъде с него, до него, да бъде част от него, денем и нощем.

Загубата му беше разбила сърцето й, но всяка целувка, всяка ласка, всеки изумруден поглед й го връщаха отново. Той караше сърцето й да бие лудо и душата й да се издига до нови висини. С неговата.

И двамата бяха покрити с капчици пот и трепереха от страст. Тогава той се предаде, заради себе си, заради нея, и я притисна към леглото. Всеки мускул в телата им се напрегна, когато той постави тази твърда, мъжествена част от себе си във влажния вход на тялото й.

Целуваше трескаво бузите й, устните й, брадичката й и тогава бавно натисна. Тя инстинктивно надигна хълбоците си, за да го приеме целия в себе си и изстена, когато почувства как твърдостта му става част от нея самата по оня древен, загадъчен начин.

Всяка частица от нея се събуди, когато той започна да се движи и я направи изцяло своя. Усещането, че се е сляла с него напълно, караше времето да забави своя ход, да спре. Нощта, светлината на лампата, смачканите чаршафи под тях — всичко това изчезна и останаха само те двамата, заедно. Подхождаха си толкова много, сякаш Господ ги беше създал единствено и само един за друг.

Всяко бавно, дълбоко движение я заливаше с нова вълна от удоволствие. Копринените й дълбини го обгръщаха целия и пламъците обхващаха цялата й женствена същност. Неговата сила и нейната слабост се сляха, докато те двамата се загубиха един в друг, даваха и вземаха едновременно, обичаха и бяха обичани.

Движеха се като едно цяло. Нещо се надигна в нея и я изпрати нависоко, там, където не беше стигала никога досега. Усещанията станаха толкова силни, че тя имаше чувството, че ще умре, но все пак знаеше, че те само я възраждат за нов живот.

Изведнъж и двамата стигнаха до върха и се спуснаха оттам заедно. Нейните викове на удоволствие бяха само по-тихо ехо на неговите стеналия. Залени от потоци топлина и светлина, те се целунаха, треперещи от споделеното освобождаване. И двамата се сляха в едно. Сега и завинаги.

Сърцето и умът й повтаряха тези думи, докато тя се отпускаше в мъглата на блаженството.

Сега и завинаги.

Тишината на нощта все още обгръщаше къщата. Тя лежеше до него, сложила глава на гърдите му, а пръстите й леко галеха белега. Не бяха помръдвали, нито пък си направиха труда да изпънат разбърканите чаршафи. Бяха толкова отпаднали, че само можеха да лежат и да се прегръщат.

— Липсваше ми, Никълъс — прошепна тя. — Мили Боже, това почти ме плаши, толкова много ми липсваше. Без теб се чувствах толкова… толкова… — Думите не можеха да го обяснят.

— Загубена — довърши тихо той вместо нея. — Сама. Празна. Сякаш някаква жизненоважна част от теб я няма.

Тя вдигна глава.

— И ти ли си се чувстват по същия начин?

Странна, болезнена усмивка се появи на устните му.

— Всяка крачка, която правех, ми напомняше, че не си с мен — обясни той тихо, докато навиваше кичур от косата й около пръста си. — Не можех да свикна с чувството, че не си до мен. Дори запазих онази риза, която облече в Канък Чейс, защото все още носеше частица от аромата ти.

Тя му се усмихна, после наведе глава, преди той да е видял сълзите в очите й. Той я обичаше. Може би не можеше да изрече думите гласно, но той я обичаше.

— Никълъс, моля те, не ме напускай отново.

— Заслужаваш нещо по-добро, ангелче — каза той дрезгаво. — Нещо по-добро от един обеднял бивш пират и малка къща на блатист остров, където животът е една непрекъсната битка да получиш нещо от земята. Ти заслужаваш мечтата си. Кадифе, скъпоценности. Венеция. — Той погали косата й, бузата й. — Но аз ти взех и това. Заедно с невинността ти. А дори не мога да се насиля да кажа „Съжалявам“. Защото не съжалявам. Аз съм едно егоистично копеле и те искам при себе си.

Тя затвори очи и го прегърна. Дори ако трябваше да опитва цял живот, тя щеше да го накара да разбере, че заслужава любовта й. Не я беше грижа колко време щеше да й отнеме това.

— Тогава ела с мен. Не ме отпращай с Ману — примоли се тя. — Никълъс, и ти, и аз сме прекарали толкова много години сами, мислейки, че това е единственият начин да оцелеем. Опитвайки се да бъдем силни. Но стига толкова. — Тя го прегърна силно. — Отсега нататък трябва да оставим любовта да ни води. Мога да се изправя срещу всичко, ако съм с теб.

Това беше вярно. И щеше да остане с него до края на дните си, без значение дали той някога щеше да произнесе думите, които тя копнееше да чуе.

— Обичам те, Саманта.

Тя въздъхна, вдигна глава и го погледна с учудване. Сякаш беше прочел мислите й. Думите му я заляха като вода и слънце, топли, блестящи, животворни.

Той прокара пръстите си през косата й, наведе се към нея и я целуна. Силно и продължително.

— Тогава ела с мен — отново се обади тя, когато спряха, за да си поемат дъх. — Напусни Англия с мен — пощади живота на Фостър. — И спаси своя, помисли си. — Вече доказа, че не е толкова трудно да пощадиш един човешки живот. Че можеш да си добър, да даваш… да обичаш.

— Но няма начин да разбера кога и къде Фостър ще се появи отново. Исках да те предпазя от опасността, а не да те въвличам в нея, заедно с мен.

— Няма да тръгна без теб.

— Твърдоглава лейди. Нима мислиш, че сме оковани заедно или нещо такова?

— Можем да бъдем — каза тя сериозно. — Защото няма да се отървеш от мен.

Той й се усмихна. Но продължаваше да се колебае.

— Това би означавало непрекъснато да бягаме.

— Винаги съм искала да пътувам.

— Говоря сериозно, Саманта. Ако оставя Фостър жив, няма да мога да се върна в Южна Каролина.

— Чувам, че във Венеция е прекрасно.

Усмивката му стана още по-широка. Погали бузата й. И най-накрая се предаде.

— Добре, ангелче. Ще ти подаря мечтата ти.

Лондон беше само една сянка на хоризонта, някакъв размазан силует в светлината на утрото. Сам чак сега разбра колко малко знае всъщност за корабите.

Правеше всичко възможно да не се пречка, докато Никълъс и Ману си вършеха работата. Те си говореха разни неща, но думите им й звучаха като чужд език.

Корабът беше малко по-голям от риболовна шхуна. Всъщност, той може би е бил риболовна шхуна, помисли си тя. Харесваше й вятърът да гали лицето й, да усеща уханието на морето и солените му пръски.

Кларис беше щастлива да ги изпрати. И не просто защото Никълъс й каза, че може да съобщи на богатия си банкер, че брегът е чист и всички пирати са напуснали кораба. Беше прегърнала Саманта и прошепнала в ухото й:

— Вие имахте късмет. И двамата. Такъв късмет, който останалите хора рядко имат.

Припомняйки си тези думи, Саманта се усмихна. Подозрението й, че Кларис е всъщност една истинска романтичка, се потвърждаваше.

Сам се изправи и се хвана за някакво подобно на върлина дърво над главата си, за да не загуби равновесие, и усети как другият му край се удари в нещо.

— О! — Ману започна да търка главата си, гледайки я с печално изражение.

— Това се нарича „бум“, Саманта — засмя се Никълъс, който се занимаваше с котвата. — Ясно защо.

— Много лесно ми излизат синини, мис — оплака се Ману. — И се опитвам да не кървя повече от един път в седмицата.

— Съжалявам, Ману — каза тя топло. Погледна към превързаната му ръка. — Съжалявам искрено и за това.

— Добре, добре — отговори той сковано. — Предлагам примирие, ако обещаеш, че ще престанеш да се извиняваш.

— Дадено — усмихна се Саманта.

Никълъс застана до нея и я целуна.

— Защо не отидеш долу и не ме почакаш в моята… в нашата… каюта.

— Да, капитане.

Тя отдаде чест и се подчини на заповедта.

Запрепъва се по тъмната стълба, която водеше към вътрешността на кораба. Главата й беше изпълнена с мисли за Никълъс и Венеция и за залези над Адриатическо море. Отвори вратата на каютата.

И не забеляза, че не е сама, докато вратата не се хлопна зад гърба й.

Обърна се бързо и видя как една висока, слаба фигура изниква от сянката.

Един млад мъж с тъмна коса и само една ръка.

— Отново се срещаме, мис Делафийлд — каза той хладно. Пистолетът в ръката му блестеше в бледата утринна светлина. — Нима си мислехте, че вече няма да ме видите?

Глава 28

Студените тръпки на страха полазиха по гърба й.

— Фостър!

Той се усмихна.

— Очаквах Броуган да слезе, но така е много по-добре. Ще ми послужиш чудесно като щит.

С очи, вперени в пистолета. Сам започна да отстъпва към илюминатора. Ако можеше да извика за помощ…

— Спри там, ако обичаш, мис Делафийлд. И не викай. Дори ако си ранена — ако загубиш ръката си, например — пак ще мога да те използвам. — Той я блъсна към вратата. — След теб.

Тя замръзна.

— Как…

— Както ти казах и преди, знам много за Броуган. Включително и за някои от старите му приятели. Не беше трудно да намеря къщата на бившата му любовница.

— Кларис!

— Не се страхувай, мис Делафийлд. Тя е жива и здрава и такава ще си остане. Въпреки че няма да е лошо, ако подбира приятелите си по-добре. Наблюдавах къщата няколко дни. Една сутрин проследих африканеца към доковете, като си мислех, че той ще ме заведе при Броуган. Но той ме доведе при този кораб. Очевидно той се нуждаеше от ремонт, а това много ми помогна. Промъкнах се на борда заедно с работниците и се скрих. Знаех, че в крайна сметка Броуган ще се появи.

— Мислех, че единственото, което искаш, са пари. Не убийство. — Сам бързо се огледа наоколо за някакво оръжие, което би могла да използва.

— Наградата за главата на капитан Никълъс Броуган е добра — жив или мъртъв. И след всичко, което той ми причини реших, че ще е по-добре, ако е мъртъв. Смятам да направя това, което трябваше да направя в кръчмата. — Той се усмихна. — Доста подходящо, не мислиш ли? Едно хубаво погребение в морето за най-известния английски пират. Мисля, че ще оставя африканеца жив, за да потвърди самоличността на капитана си.

— Беше ми казал, че не убиваш безпричинно!

— Но сега имам много добра причина. А ти трябва да мислиш за собствения си живот, мис Делафийлд. Съдействай ми, или няма да живееш достатъчно дълго, за да отидеш в затвора.

— Не можеш да ни убиеш. Няма да можеш да се върнеш в пристанището.

— Недей да съдиш по външния вид. — Той кимна към празния си десен ръкав. — Прекарат съм половината от живота си в морето. Имам достатъчно опит, за да се справя с един толкова малък кораб. — Той й посочи вратата с пистолета си. — А сега — тръгвай!

— Не можеш да го направиш. Никълъс не е такъв, какъвто си мислиш. Никога не е бил. Ти не го познаваш.

— Знам всичко, което ми е нужно.

— Но той не представлява заплаха за теб. Напусна Англия, защото искаше да пощади живота ти. А не ти плати парите, които искаше, защото няма пари. Той не е богат. Няма нищо. Няма нищо, освен този кораб и… и мен.

— Колко мило. И колко изобретателно. Запази лъжите си…

— Но той не е безжалостен убиец! Бил е само момче…

Той я прекъсна с цветисто проклятие.

— Млъквай! — Отново я блъсна към вратата. — Да отиваме горе. И дръж ръцете си там, където ще мога да ги виждам.

— Саманта? — извика Никълъс, когато я видя да се показва от отвора, който водеше към вътрешността на кораба. Усмихна се. — Какво правиш? Да не си се върнала, за да…

— Никълъс, това е капан! — извика тя и се втурна бързо нагоре.

Някой я хвана изотзад и я блъсна настрани. Тя удари главата си в една мачта и се свлече на палубата. Никълъс се хвърли към нея.

И се вцепени, когато видя пистолета, насочен към него.

— Стой там, капитане! — Непознатият насочи пистолета към Ману. — Ти също. Никой да не мърда.

— Кой, по дяволите, си ти? — извика Никълъс. Погледът му беше насочен към Саманта. В очите му имаше изненада и тревога. Тя изстена и се надигна, очевидно не беше ранена. Слава Богу!

— Много съм огорчен, че не помниш. Но аз те познавам. Търсих следите ти с години. Стъпка по стъпка.

Никълъс най-после съсредоточи цялото си внимание върху непознатия — слаб млад мъж с тъмна коса, И само с една ръка.

— Фостър?

— Точно така. Радвам се да се запознаем. Отново.

Обзет от ярост, Никълъс сграбчи първото оръжие, което му беше подръка — ножа, с който прерязваше въжетата.

— Остани на мястото си! — обади се Фостър. — Имам достатъчно куршуми за теб, за приятеля ти и за малката ти русокоса любовница. — Насочи пистолета към Саманта, която седеше съвсем неподвижна. — Няма да напуснеш този кораб жив, Броуган… но тях мога да пощадя. Още не съм решил.

Никълъс овладя гнева си. Погледна към Ману. Двамата заедно можеха да се справят, но нито единият, нито другият би рискувал живота на Саманта.

Отново погледна към Фостър. Беше още момче. Не можеше да повярва, че изнудвачът, който превърна живота му в ад, не е на повече от осемнайсет — двайсет години.

— Ако искаш пари…

— О, ще взема доста пари. Десет хиляди лири. А може би и ще получа похвала от Адмиралтейството.

— Как разбра, че още съм жив?

— Не трябваше да разбирам — отвърна разпалено Фостър. — Аз бях там! Бях на кораба, който потъна. Видях те как отплува, а твоят африкански приятел те прикриваше. И тогава се заклех, че ако оцелея, ще отдам остатъка от живота си на това, да те предам на правосъдието. Заклех се, че ще те накарам да си платиш, дори това да е последното нещо, което ще направя.

Никълъс трескаво мислеше за онази нощ.

— Не те познавам.

— Разбира се, че не. И защо ли? Аз бях само едно момче. Бях прислужник на кораба, който нападна онази нощ. Работех за капитан Елдридж.

Никълъс се взираше в него изумен, безмълвен. Палубата изведнъж се олюля под краката му, хоризонтът се завъртя пред очите му, вятърът стана неестествено студен.

Мили Боже, сега вече всичко идваше на мястото си. Ето защо изнудвачът беше чакал шест години…

Трябвало е да порасне.

Но въпреки че беше в шок, Никълъс изпита още едно, неочаквано чувство — облекчение. Невинното момче, което смяташе, че е убил, всъщност беше живо.

Но жестоката ирония беше, че за да спаси себе си, сега трябваше наистина да убие Фостър.

А не би го направил.

— Хвърли ножа си.

— Стреляй!

— Не! — извика Саманта и се изправи.

— Отдръпни се — нареди й Никълъс.

Фостър гледаше ту единия, ту другия, пистолетът му се движеше наляво — надясно. Лицето му изразяваше объркване.

— Няма да те убия — извика Никълъс. — Не бих го направил.

— Колко благородно! — Фостър вдигна пистолета, прицелвайки се между очите му.

— Не, моля те! — Саманта се хвърли между тях, ридаейки. — Не го прави. Не разбираш ли? Ти си същият като него преди двайсет години.

— Саманта…

— Махай се оттук, мис Делафийлд!

— Не. Не можеш да го направиш! Той също е бил просто прислужник. Бил е толкова невинен, колкото и ти. Търсил е отмъщение в продължение на години, точно като теб. Вие сте еднакви!

Очите на младежа горяха. Той стисна зъби.

— Кога ще спрете? — Гласът на Саманта се превърна в шепот. — Кога ще спрат всичките тези убийства?

Мина една секунда. После още една.

— Фостър, съжалявам. — Гласът на Никълъс звучеше искрено. — Не мога да те накарам да го повярваш, но това е истината. Не мога да върна назад времето и да премахна всичката болка, която съм причинил, но мога да ти дам това, което искаш…

— Никълъс, не!

— Можеш да ме убиеш. — Той вдигна ръцете си. — Вземи твоите десет хиляди лири. Те няма да ти донесат спокойствие и със сигурност няма да ти донесат щастие. Ще разбереш, че отмъщението не решава нищо.

Фостър зареди пистолета.

— Но ще ми донесат удовлетворение.

— Тогава — давай. — Гласът на Никълъс беше леден. — Провали живота си така, както аз провалих своя. Аз получих отмъщението, което търсех, но то не ми донесе нищо, освен години, изпълнени с болка. — Гласът му стана тих, обвиняващ. — Стреляй и ще станеш такъв, какъвто бях аз.

Младият мъж преглътна. Пистолетът в ръката му трепна.

— Фостър — молеше се Саманта отчаяно, — каза ми да не съдя по външния ти вид. Недей да съдиш Никълъс. Голяма грешка е да съдиш който и да е по външния вид. Никога не би могъл да знаеш какво се крие под повърхността. — Тя погледна към Никълъс. — Или какво се крие в сърцето му.

Ръката на Фостър трепереше.

— Можеш да ме застреляш — каза Никълъс бавно, предпазливо, — но можеш да избереш друго. Позволи ми да ти дам това, което аз не получих, когато бях на твоята възраст. Още един шанс.

— Вече е твърде късно — отговори Фостър. — Вече е късно да се променям. Твърде късно.

— Твърде късно? — повтори Никълъс тъжно, чувайки двете думи, които го бяха преследвали в продължение на години. — Не, Фостър, грешиш. Ако има нещо, което съм научил — той погледна към Саманта, — това е, че никога не е твърде късно да се промениш.

Ману се покашля.

— Без значение колко далеч си стигнал по лошия път, върни се — каза той тихо. — Стара турска поговорка.

Очите на Фостър пронизваха Никълъс точно както преди шест години, на палубата на кораба.

После бавно, с трепереща ръка, младият мъж свали оръжието.

Никълъс го гледаше, почти заслепен от изгрева на слънцето над вълните. Топлината изпълни тялото, душата му — сякаш той самият беше получил втори шанс.

— И какво, по дяволите, трябва да направя сега? — попита Фостър неспокойно.

— Имам една идея — обади се Никълъс. — Не мога да ти предложа нищо — нищо, което да те обезщети за това, което съм ти причинил. Не мога да ти дам пари, нито пък мога да ти върна ръката или провалената ти кариера. Но може би мога да ти предложа по-добър живот от този, който водих аз.

— Какво имаш предвид? — попита Фостър с очи, изпълнени с подозрение.

— Имам предвид… — Никълъс погледна към Саманта, а после към Ману за одобрението им. — Какво ще кажеш за Южна Каролина?

Епилог

Южна Каролина, 1743 г.

Яркото пролетно слънце беше изкарало много от жителите на Чарлз Таун по улиците. Някои се спираха да побъбрят със Сам. Тя вървеше по кея и носеше кошница. Отиваше към един магазин в центъра на града.

Отваряйки вратата, тя погледна към надписа, който висеше над главата й. „БАКАЛИЯ ДЖ. М. Ф“.

— Извинете — каза тя, опитвайки се да си проправи път през шумната тълпа от моряци, офицери и чиновници. — Трябва да занеса нещо на собственика.

Намери го в канцеларията му. Беше вдигнал краката си на бюрото, а двамата му съдружници спореха:

— Просто не сме в състояние да изпълним още шест поръчки до другата седмица — казваше Колтън и размахваше някакви листове, ситно изписани с цифри. — Ману…

— През този сезон сме най-заети момко, но ще се справим.

— Ще се справим, ще се справим — имитира го Колтън. — Винаги така казваш.

Никълъс погледна към Саманта и се усмихна.

— Нима си дошла, за да ме измъкнеш оттук, жено?

— Дойдох, за да ви донеса обяд. — Тя сложи кошницата на бюрото.

— Бих предпочел да ме измъкнеш. — Той стана и се приближи до нея. — И все пак, защо си решила да изминеш това голямо разстояние в жега като днешната?

— Денят е чудесен. А къщата е на по-малко от половин миля оттук. И всъщност, правя това всеки петък от година и половина насам. Това е традиция.

Зелените му очи заблестяха. Той я хвана за ръката и я заведе в канцеларията на Колтън, като затвори вратата.

— Беше традиция, но тогава не носеше детето ми — каза той нежно.

Тя му се усмихна в отговор.

— Никълъс, във втория месец съм. И не съм толкова крехка.

— Струва ми се, че сме водили този разговор и преди. — Той я целуна. — Позволи ми да ти припомня… — Той я целуна отново и прошепна в ухото й: — … колко крехка беше в ръцете ми снощи.

Тя погледна през рамото му към вътрешния прозорец между двете канцеларии.

— Никълъс, не сме сами — напомни му тя.

— По дяволите, те са толкова заети със спора си, че едва ли ще забележат, че съм си откраднат една целувка. Липсваше ми — прошепна той. — В продължение на шест седмици прекарвам почти цялото си време в тази канцелария.

— Така е, когато притежаваш най-преуспяващата бакалия в тази част на Америка. Хората казват, че предлагаш най-качествената стока.

— Да. — Той дръпна един стол, настани я в него, докосвайки я така, сякаш е от стъкло. — Ману и аз не бяхме добри фермери, но ние тримата — той кимна към мъжете в другата стая — добре се справяме с това начинание.

— Добре се справяте — съгласи се Саманта.

Знаеше, че той скромничи. Рубинът и парите, които беше откраднала, преди да го срещне, се оказаха достатъчни за бизнеса, с който се захванаха тримата мъже. Макар че слуховете за Никълъс не спираха.

Някои казваха че минатото му е забулено в тайна. Понякога се прошепваше дори думата „пират“.

Но много хора в колониите имаха тайнствено минало. А и всеки, който бе видял как Никълъс Джеймс се отнася с жена си, не би повярвал, че той би могъл да бъде опасен.

— И така — обади се Сам, сияеща, — ще обядваме ли?

— Не можем да оставяме кошницата там за дълго — каза Никълъс и погледна към вътрешния прозорец. — Веднага щом този младок забележи, че в стаята има храна, ще я излапа всичката, преди да сме се сетили да посегнем към нея.

— Той още расте — изсмя се Сам.

Отношенията между Никълъс и Колтън бяха хладни в началото. Трябваше да минат месеци, преди двамата да започнат да се обръщат един към друг с малките си имена. Но след като се опознаха, започнаха да се уважават и постепенно това уважение премина в истинско приятелство.

— Донесе ли ми gnocchi? — попита Никълъс, докато си играеше с дантеления ръкав на роклята й.

— Да, а също така и pesto — кимна Сам. — Мисис Каскарели ми донесе цяла кошница заради това, че съм й помогнала да ушие сватбената рокля на дъщеря си.

По време на медения им месец във Венеция се бяха влюбили в пикантната италианска кухня. Ожениха се в една вила до Адриатическо море. По залез слънце, в един прекрасен есенен ден.

Сам носеше сватбения си подарък от Никълъс забоден от вътрешната страна на роклята, до сърцето си… тъй като хората едва ли можеха да разберат какво е това бижу.

То беше изработено от венециански златар и представляваше малка верига със скоби накрая, украсени с рубини.

Никълъс го беше поръчал тайно.

Сам погледна към съпруга си и видя сериозното изражение на лицето му.

— Какво има? — попита тя, разтревожена. Напоследък той рядко изглеждаше така. — Нещо лошо ли се е случило?

— Не — прошепна той. Очите му изразяваха учудване. — Всичко е наред. Просто… просто понякога се чудя…

— За какво? — Тя протегна ръка и погали брадясалата му буза.

— Ами… Преди мислех, че ти… — Той затвори очи. — Мислех си, че си нещо като наказание. Че си изпратена от Бог, за да получа възмездие за греховете си. Но това се оказа голяма грешка. Ти си подарък. Въпреки всичко, което съм сторил в миналото си, Бог ме обича достатъчно, щом… допусна да влезеш в живота ми. Ти и… — Той отвори очи и сложи ръка на корема й. — Нашето дете.

Не можеше да каже нищо повече, беше много развълнуван. Сам се изправи и го прегърна.

— Ти също си подарък за мен. Обичам те, Никълъс.

Той обви ръцете си около нея и зарови лице в косата й.

— Обещавам. Мили Боже, обещавам, че ще пазя тези дарове до края на дните си.

Сам се разчувства толкова, че от очите й бликнаха сълзи. Целунаха се дълго, бавно, после той я вдигна на ръце.

— Никълъс — обади се тя задъхано.

— Да, жено? — Той тръгна към задната врата.

— Къде отиваме?

— Вкъщи.

— А обядът ти?

Той се усмихна.

— Имам по-добра идея.

Тя обви ръце около врата му.

— Мисля, че съм се омъжила за един непоправим негодник, мистър Джеймс.

— Да, мисис Джеймс. — Той се засмя. — Мисля, че си права.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.